Постанова
Іменем України                                     
03 листопада 2021 року                                                                            
м. Київ
справа № 235/1641/20
провадження № 61-6335св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач),                      Ткачука 0. С.,
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу                           ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року під головуванням судді Назаренко Г. В. та постанову Донецького апеляційного суду                    від 24 березня 2021 року у складі колегії суддів: Хейло Я .В., Мірути О. А., Тимченко О. О. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення сум банківського вкладу,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у березні 2020 року звернулись до суду з позовом в якому позивач ОСОБА_1 просила стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») банківський вклад у сумі 484 257 доларів США, а ОСОБА_2 просила стягнути з ПАТ «Промінвестбанк» банківський вклад у сумі 87 504 грн.
Позов мотивовано тим, що позивачі мали з відповідачем довготривалі відносини і неодноразово вносили кошти на банківський вклад на своє ім`я.
13 вересня 2005 року ОСОБА_1 в черговий раз внесла у банківську установу відповідача (касу сектора вкладних операцій Філії «Пролетарське відділення Промінвестбанку в м. Донецьку») грошові кошти у сумі 3 537 доларів США на рахунок                     № НОМЕР_2, що підтверджується ощадною книжкою, виданою відповідачем на її ім`я. 
У подальшому вона неодноразово вносила на депозитний рахунок грошові кошти в іноземній валюті - доларах США. Останній раз нею було внесено 03 серпня 2008 року на депозитний рахунок 60 000 доларів США. Кошти з депозитного рахунку вона знімала тільки один раз - 11 жовтня 2008 року в сумі 40 000 доларів США, після чого залишок коштів в іноземній валюті склав 522 773 доларів США.
16 січня 2009 року ОСОБА_2 внесла у банківську установу відповідача (касу сектора вкладних операцій Філії «Пролетарське відділення Промінвестбанку в                                 м. Донецьк») грошові кошти в сумі 87 504 грн. В цей же день між нею та відповідачем було укладено договір про банківський вклад «Різдвяний» № 334301/00/НОМЕР_1, відповідно до п. 2.1, 2.2, якого банк прийняв від неї на зберігання депозит в сумі                                     87 504 грн під 22 % річних строком дії 3 місяці - з 16 січня 2009 року по 16 квітня                        2009 року. Окрім того, відповідно до п.п.4.1.2 п.4.1 договору вкладу їй була видана ощадна книжка до рахунку № НОМЕР_1.
У червні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з вимогою про надання їй виписки про рух грошових коштів на депозитному рахунку № НОМЕР_2. 
Листом від 06 липня 2009 року № 04-02/1700 відповідач повідомив, що зазначений рахунок не відкривався та грошові кошти в касу банку не вносились. Таким чином, їй було відмовлено у поверненні належних їй коштів в іноземній валюті, що знаходяться на депозитному рахунку.
Крім того, 12 серпня 2009 року, 10 лютого 2011 року ОСОБА_1 письмово зверталась до відповідача про негайну видачу належних їй коштів в сумі 522 773 доларів США, однак ці кошти повернуті не були.
12 серпня 2009 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача з вимогою надати їй інформацію про відкриті на її ім`я рахунки. 14 серпня 2009 року їй стало відомо, що рахунок № НОМЕР_1 на її ім`я не відкривався і сума в розмірі 87 504 грн у банку на вкладі не обліковуються.
З вимогою видати належні їй кошти ОСОБА_2 зверталась також 10 лютого                    2011 року, проте, за повідомленням відповідача, кошти в касу та на кореспондентський рахунок банку від її імені не надходили, в автоматизованій базі обліку відкритого рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 не відкрито, договір вкладу підписаний не уповноваженою особою банку, ощадна книжка на ім`я ОСОБА_2 не видавалась.
Станом на дату подачі позову ОСОБА_2 так і не було повернуто суму вкладу та проценти.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 11 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовив.
Донецький апеляційний суд постановою від 24 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року без змін.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що позивачами не надано належних доказів, що свідчать про укладання договорів банківського вкладу, письмову форму договору банківського вкладу між сторонами додержано не було, а тому відсутні підстави для стягнення коштів за такими договорами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат                             Тарасенко І. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року в якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі представник заявників вказує, суди обох попередніх інстанцій не  з`ясували у якій саме формі (готівковій через касу) чи безготівковій (шляхом переказу коштів з банківського рахунку) здійснювалось внесення коштів на вклад, суди зробили передчасний висновок про невнесення коштів на вклад, позаяк позивачами не надано відповідного  касового документа.
Вважає, що суди не врахували правової позиції викладеної Верховним Судом у постановах від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц (провадження                                   № 61-20039св18), від 06 червня 2018 року у справі № 299/540/15-ц (провадження                           № 61-21611св18), від 25 вересня 2018 року у справі № 753/18070/15-ц (провадження             № 61-12582св18), від 10 липня 2019 року у справі № 522/23036/15-ц (провадження               № 61-21816св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 201/15704/15-ц (провадження                    № 61-12301св18) і постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (провадження № 6-11цс14) де йшлося про те, що договори були укладені  уповноваженими особами банку, які, зловживаючи  службовим становищем,  заволоділи коштами вкладників без оформлення реальних договорів банківського вкладу, без внесення договорів до електронних автоматизованих банківських систем і без обліку коштів на банківських рахунках.
Представник заявників посилається на те, що існує висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 в якій брала участь  ОСОБА_1 та відповідач де вказано, що висновок суду про те, що видача позивачу ощадної книжки є підтвердженням укладення договору банківського вкладу, не ґрунтується на вимогах матеріального закону.
На думку представника заявників, існує виключна правова проблема у застосуванні положень статі 1064 ЦК України, а також необхідність відступу від висновку Верховного Суду України з тих підстав, що у означеній постанові ототожнено поняття договору як домовленості сторін та документа, що цю домовленість оформлює. Вважає, що ощадна книжка є достатнім та належним доказом укладення договору про банківський вклад.
Аргументом касаційної скарги є також те, що апеляційний суд застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц лише в частині перевірки доводів сторін та дослідження доказів  стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, однак не врахував головного висновку про те, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останніми вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував тієї обставини, що ОСОБА_1 зверталась із позовом до відповідача з підстав, передбачених статтею 1172 ЦК України, остаточне рішення за яким прийнято Верховним Судом 13 листопада 2019 року у справі № 185/11805/15-ц, якою у позові було відмовлено, а тому ОСОБА_1 остаточно втратила можливість захистити свої права з підстав, передбачених статтею 1172 ЦК України.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2021 року представник ПАТ «Промінвестбанк» - Гриб Ю. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу в якому у задоволенні касаційної скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
Вказує, що ОСОБА_1 надала як доказ не ощадну книжку, а книжку поточного рахунку. Доказів того, що договір банківського вкладу був укладений з додержанням його форми позивачем не надано. Книжка поточного рахунку за договором банківського вкладу не могла бути видана.
Представник відповідача зазначає, що позивач ОСОБА_2 свідомо маніпулює фактами, оскільки вимога про стягнення суми депозиту в розмірі 87 504 грн вже була предметом розгляду у справі № 2/504/14/2012 та у її задоволенні було відмовлено. 
Верховний Суд ухвалою від 13 жовтня 2021 року відзив ПАТ «Промінвестбанк», поданий - адвокатом Грибом Ю. М. повернув заявнику без розгляду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. 
19 травня 2021 року цивільна справа № 235/1641/20 надійшла до Верховного Суду.
На підставі ухвали Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 надала копію договору про відкриття та обслуговування пенсійного вкладу від 30 травня 2002 року (а. с. 11, том 1), копію договору ВН-23 (вклад «ВЕТЕРАН» в іноземній валюті на 12 місяців від 16 серпня                     2003 року (а. с. 12-13,  том 1), копію книжки поточного рахунку № НОМЕР_2 . (а. с. 16-17,  том 1).
Позивачем ОСОБА_2 надано копію договору грошових коштів від 22 травня 2009 року (а. с. 14-15, том 1), копію договору № 3343001/00/НОМЕР_1 про банківський вклад «Різдвяний» у гривнях від 16 січня 2009 року (а. с. 18-19, том 1), копію книжки поточного рахунку № НОМЕР_1 (а. с. 20, том 1); копію постанови Будьонівського районного суду м. Донецька від 25 квітня 2014 року про закриття провадження у справі у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності працівників банку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв`язку із закінченням строків давності (а. с. 54-57, 60 том 1).
Зазначені документи надані у копіях, які посвідчені представником позивача - адвокатом Тарасенком І. М.
В судовому засіданні були оглянути оригінали книжок поточного рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 та № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 .
Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 14 березня 2012 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог банку до                      ОСОБА_2 про визнання недійсним договору банківського вкладу від 16 січня 2009 року № 334301/00/НОМЕР_1 на суму 87 504 грн з тих підстав, що суд прийшов до висновку про нікчемність договору саме через недотримання його письмової форми.
З постанови Будьоннівського районного суду м. Донецька від 25 квітня 2014 року про закриття провадження у кримінальній справі відносно працівників банку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за частиною другою статті 367 КК України у зв`язку із закінченням строків давності встановлено, що підсудні вносили до ощадних книжок недостовірні відомості без вкладника та коштів, внаслідок їх дій потерпілим у справі, в тому числі і позивачам завдано матеріальну шкоду, розмір якої зі змісту постанови суду встановити неможливо. Цивільні позови потерпілих залишено без розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Умови договору банківського вкладу повинні передбачати порядок повернення вкладу.
Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору врегульовано положеннями статті 1059 ЦК України. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Відповідно до статті 1064 ЦК України укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування та місцезнаходження банку (його філії), номер рахунку за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунку за вкладом іншим особам здійснюється банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.
За змістом статті 1059 ЦК України у разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним, а отже не створює правових наслідків.
Під час вирішення питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно враховувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).
Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня                     2003 року № 337 (далі - Інструкція), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.
Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).
Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 492 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження                         № 14-90цс19).
Суди посилались на те, що письмова форма договору банківського вкладу між                        ОСОБА_1 та банком додержана не була, у зв`язку з чим немає підстав стверджувати, що між ними було укладено договори банківського вкладу (депозиту).
Крім того суд апеляційної інстанції вказував, що представнику позивача було запропоновано надати суду оригінали депозитних договорів, на виконання яких були видані книжки, але представник позивача, пояснив, що надати оригінали депозитних договорів, укладених між сторонами він не має можливості, оскільки вони працівниками банку позивачам не надавалися.
Отже, з урахуванням того, що письмова форма договору банківського вкладу між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем дотримано не було, а на підтвердження факту внесення грошових коштів надано лише книжку поточного рахунку, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову щодо позовних вимог останньої. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на укладенні договору                                                    № 334301/00/НОМЕР_1 про банківський вклад «Різдвяний» у гривні від 16 січня 2009 року, а до позовної заяви додано копію книжки за рахунком № НОМЕР_1 . 
Відмовляючи у задоволенні позову суди посилались на рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 14 березня 2012 року, що набрало законної сили і яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору банківського вкладу від 16 січня 2009 року №334301/00/НОМЕР_1 на суму 87 504 грн з тих підстав, що суд прийшов до висновку про нікчемність договору саме через недотримання його письмової форми.
Цим же рішення було відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог                    ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу у сумі 87 504 грн.
Будьоннівський районний суд м. Донецька зазначав, що договір банківського вкладу                   від 16 січня 2009 року № 334301/00/НОМЕР_1 від імені банку був підписаний     ОСОБА_6 , яка та той час не мала повноважень від банківської установи на укладення і підписування договорів та вчинення правочинів, спрямованих на настання, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Докази на підтвердження того, що ПАТ «Промінвестбанк» були схвалені дії ОСОБА_6 суду не надані.
Крім того апеляційний суд зазначав, що з постанови Будьоннівського районного суду                   м. Донецька від 25 квітня 2014 року про закриття провадження у кримінальній справі відносно працівників банку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за частиною другою статті 367 КК України у зв`язку із закінченням строків давності встановлено, що підсудні вносили до ощадних книжок недостовірні відомості без вкладника та коштів, внаслідок їх дій потерпілим у справі, в тому числі і позивачам завдано матеріальну шкоду, розмір якої зі змісту постанови суду встановити неможливо. Цивільні позови потерпілих залишено без розгляду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                                    № 463/5896/14-ц вказано, що за змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника).
Таким чином, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
Отже визначальним для встановлення факту укладення договору є прийняття від вкладника коштів у касі банку.
З огляду на те, що договір банківського вкладу є реальним договором, а доказів того, що ОСОБА_2 внесла грошові кошти в касу банку у заявленому розмірі судами не встановлено, колегія суддів відхиляє доводи касаційної останньої скарги про те, що між нею та банком склались відносини стосовно укладення та виконання умов договору банківського вкладу.
Вищенаведеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про те, що суди не врахували правової позиції викладеної Верховним Судом у постановах від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц (провадження № 61-20039св18), від 06 червня                 2018 року у справі № 299/540/15-ц (провадження № 61-21611св18), від 25 вересня               2018 року у справі № 753/18070/15-ц (провадження № 61-12582св18), від 10 липня               2019 року у справі № 522/23036/15-ц (провадження № 61-21816св18), від 19 лютого  2020 року у справі № 201/15704/15-ц (провадження № 61-12301св18) і постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (провадження № 6-11цс14) де йшлося про те, що договори були укладені уповноваженими особами банку, які, зловживаючи  службовим становищем заволоділи коштами вкладників без оформлення реальних договорів банківського вкладу, без внесення договорів до електронних автоматизованих банківських систем і без обліку коштів на банківських рахунках.
Доводи касаційної скарги про існування виключної правової проблеми у застосуванні положень статі 1064 ЦК України, а також необхідності відступу від висновку Верховного Суду України з тих підстав, що у означеній постанові ототожнено поняття договору як домовленості сторін та документа, що цю домовленість оформлює, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що як вказувала Велика Палата Верховного Суду (п. 28) у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 6 червня 2012 року у справі № 6-17цс12 і від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14). Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі (див. також висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 6 квітня                 2016 року у справі № 6-352цс16).
Тобто, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                                         № 463/5896/14-ц лише в частині перевірки доводів сторін та дослідження доказів  стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, однак не врахували головного висновку про те, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останні вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору колегія суді відхиляє, адже під час розгляду справи судами попередніх інстанцій були встановлені лише обставини внесення записів до книжок рахунків, однак обставин фактичного внесення коштів в касу банку встановлено не було.
Колегія суддів також відхиляє довід касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував тієї обставини, що ОСОБА_1 зверталась із позовом до відповідача з підстав, передбачених статтею 1172 ЦК України, остаточне рішення за яким прийнято Верховним Судом 13 листопада 2019 року у справі № 185/11805/15-ц, якою у позові було відмовлено, а тому ОСОБА_1 остаточно втратила можливість захистити свої права з підстав, передбачених статтею 1172 ЦК України, оскільки правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, позивачі на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами, а відмова у задоволенні позову ОСОБА_1 у іншій справі не покладає на суд обов`язку ухвалити позитивне рішення на її користь у цій справі.
Колегія суддів перевірила інші доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     А. А. Калараш    І. В. Литвиненко   О. С. Ткачук |