ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1661/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/303/21 Категорія: 304090000 	Побережна Н. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12 жовтня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.
За участю секретаря Захарченко А.Д.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні режимі відео конференції у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2021 року, постановлене під головуванням судді Побережної Н.П., 15.06.2021 року, повний текст рішення складений, 18.06.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
в с т а н о в и в :

 
       23.02.2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
       В обгрунтування позовних вимог зазначається, що згідно розписки від 20.01.2020 року ОСОБА_2 взяв в борг у позивача ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 6100,00 дол. США, що станом на дату звернення до суду за курсом НБУ складає 173037,48 грн. 
       Згідно домовленості між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 грошові кошти, що були взяті в борг, ОСОБА_2 зобов?язувався повернути 20.03.2020 року. Проте, станом на дату складання позову борг не повернув, тому позивач ОСОБА_3 змушена звернутися в суд з позовом про стягнення боргу. Позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 кошти в сумі 173576 грн. 11 коп. та стягнути сплачені судові витрати.
       Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2021 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Топильна, Шполянського району, Черкаської області, зареєстрованого АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 18.08.2006 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , інші дані про особу суду невідомі, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки садова ділянка АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 08.04.2003 року, інші дані про особу суду невідомі, заборгованість в розмірі 170375,44 грн. (сто сімдесят тисяч триста сімдесят п`ять гривень 44 коп.).
       Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Топильна, Шполянського району, Черкаської області, зареєстрованого АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області 18.08.2006 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , інші дані про особу суду невідомі, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки садова ділянка АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 08.04.2003 року, інші дані про особу суду невідомі, судовий збір в розмірі 1703,75 грн. (одна тисяча сімсот три гривні 75 коп.).
       Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки садова ділянка АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 08.04.2003, інші дані про особу суду невідомі, на користь держави (назва отримувача: ГУК у Черкаська обл./ тг м. Шпола/22030101, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, бюджетний рахунок: UA 828999980313121206000023659) судовий збір в розмірі 5,38 грн. (п`ять гривень 38 коп.).
        В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційній інстанції, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2021 року є необґрунтованим та незаконним, обставин, які мають значення для справи судом не встановлені та не досліджені в повному обсязі, не витребувані належні докази по справі для з`ясування всіх обставин справи, не прийнято до уваги клопотання відповідача та не надано можливості відповідачу надати власні докази та пояснення.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що в дійсності відповідач кошти від позивача не отримував , а була лише певна домовленість із сином позивача – ОСОБА_4 . Тобто, надана до матеріалів справи розписка, на основі якої винесено спірне рішення суду, є фіктивною, не вчиненою реально.
       Згідно з розпискою відповідач ОСОБА_2 лише зобов`язався віддати позивачу борг у сумі коштів 6100 дол. США, проте підтверджень наявності боргу відповідача перед позивачем не має, як і не підтверджується факт передачі позивачем ОСОБА_3 відповідачу коштів.
       Скаржник посилається, що самим же позивачем ОСОБА_3 до матеріалів справи надана переписка відповідача саме із ОСОБА_5 , розмови про борг останньому , а не його матері – позивачу ОСОБА_3 .
       В апеляційній скарзі вказується, що судом не встановлено взагалі наявність оригіналу розписки, оскільки до позовної заяви надано лише копія. Тобто на момент розгляду справи позивачем не надано суду оригіналу розписки від 20 січня 2020 року. 
       З урахуванням викладеного, скаржник ОСОБА_2 вважає, що суд при розгляді справи зобов`язаний був переконатися у наявності в позивача оригіналу розписки. Відсутність у позивача оригіналу розписки від 20 січня 2020 року ( не надання до матеріалів справи) – свідчить про не доведення наявності невиконаного відповідачем обов`язку щодо повернення боргу, як на момент звернення з позовом до суду, так і на момент ухвалення рішення.
       При цьому, скаржник звертає увагу, що відповідачем ОСОБА_2 здійснено передоручення на ім`я ОСОБА_3 транспортного засобу: автомобіля марки FAW CA 1051, 2008 року, випуску, тип – загальний вантажний фургон ізотермічний –С, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Тому він вважає, що, передавши у власність позивача відповідний транспортний засіб , борг відповідача ОСОБА_2 був погашений.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області у справі № 710/303/21 від 15.06.2021 року про стягнення боргу та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.
       Сторони про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення. Від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції, які задоволені судом. 
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, надані в режимі відео конференції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, пославшись на розписку від 20.01. 2020 року, за змістом якої ОСОБА_2 зобов`язався ОСОБА_3 повернути борг у розмірі 6100 дол. США до 20.03.2020 року, проте станом на дату складання позову відповідач борг не повернув, оскільки відсутні докази сплати коштів позивачу, факт написання розписки відповідач визнав. 
       Районний суд прийшов до висновку, що позивач виконав свої зобов`язання за договором позики від 20.03.2020 року перед відповідачем, надав відповідачу ОСОБА_2 в борг кошти відповідно до умов договору, а відповідач взяті за договором обов`язки не виконав, борг не повернув, а тому суд прийшов до висновку про задоволення позову у заявленому позивачем розмірі стосовно боргу за договором позики. 
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно розписки від 20.01.2020 року ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг ОСОБА_3 в розмірі 6100,00 дол. США до 20.03.2020 року.
Якщо ОСОБА_2 не матиме такої суми в грошовому еквівалентів, то: «авто Mazda 6 НОМЕР_5 , 2003 року відремонтоване в сумі 4000,00 дол. США і 1000,00 дол. готівкою» (а. с. 8).
        ОСОБА_3 , звертаючись в суд з даним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування позовних вимог вказала, що на день подання позову, заборгованість відповідачем ОСОБА_2 не була повернута.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов?язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
       Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові
від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.
       У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов?язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.
       Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.
       У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
       Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики.
       Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов?язання за реальним договором позики. 
       Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18. 
       Як вбачається з наявних матеріалів справи ОСОБА_3 видала ОСОБА_2 розписку позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем певної суми грошових коштів у розмірі 6100 дол. США., тобто містить боргове зобов`язання. При цьому, відповідач власноручно зазначив у виданій розписці, що вказані кошти він зобов`язується повернути ОСОБА_3 .
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
       Сукупність наявних по справі доказів об`єктивно свідчить про існування між сторонами саме правовідносин, які витікають із договору позики.
       Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019 року вказано, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов?язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов?язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов?язанням її повернення та дати отримання коштів.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, доказів сплати боргу позивачу ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 не надав суду.
       Частина 2  ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини  є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Згідно частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Отже, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
       При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Водночас кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
       Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України  суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що з наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявляв щодо написання розписки.
       Приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази, вище викладені аргументи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновку суду першої інстанції є такими, що зводяться до незгоди скаржника з оскаржуваним рішенням.
       Твердження скаржника стосовно того, що в дійсності від позивача відповідач коштів не отримував, а була лише певна домовленість із сином позивача – ОСОБА_4 , тому надана до матеріалів справи розписка, на основі якої винесено спірне рішення суду, є фіктивною, не вчиненою реально, не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи та наданих сторонами доказів.
       Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що скаржником не спростовано жодним належним, достовірним доказом фіктивності даної розписки та не надано належних доказів стосовно відсутності заборгованості перед позивачем ОСОБА_3 , у зв`язку з чим доводи скаржника не підлягають до задоволення.
       Не підлягають до задоволення доводи скаржника, який в апеляційній скарзі зазначає, що згідно із даних скриншотів «Viber» чітко прослідковується погашення частини коштів, але, колегія суддів  апеляційного суду зазначає, що переписка сторін у програмах обміну інформацією «Viber» є неналежним доказом у справі, оскільки зазначене листування не містить інформації щодо предмета доказування, неможливо ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку. Наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації, а тому цей доказ не може бути прийнятий, як належний та допустимий.
       Також колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на той факт, що скаржник в апеляційній скарзі, першочергово заперечує факт дійсності розписки та боргу перед позивачем. Однак, спростовуючи рішення суду першої інстанції, в апеляційній скарзі зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 було здійснено передоручення на ім`я ОСОБА_3 транспортного засобу: автомобіля марки FAW CA 1051, 2008 року випуску. Тип – загальний вантажний фургон ізотермічний – С, номер шасі НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ., мотивуючи тим, що, передавши у власність позивача даний транспортний засіб – борг відповідача ОСОБА_2 був погашений.
       Отже, скаржник  ОСОБА_2 визнає факт отримання коштів у позивача.
       Колегія суддів апеляційного суду, дослідивши обставини справи, Витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, довіреність від 31 липня 2014 року, Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 31.07.2014 року, не вбачає підтвердження того факту, що відповідачем було здійснено передоручення на ім`я ОСОБА_3 транспортного засобу: автомобіля марки FAW CA 1051, 2008 року випуску, тип – загальний вантажний фургон ізотермічний – С, номер шасі НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , а тому дані твердження скаржника також не підлягають до задоволення.
       Колегія суддів апеляційного суду вбачає, що згідно розписки від 20.01.2020 року, жодної мови про передоручення автомобіля на ім`я позивача марки FAW CA 1051, 2008 року випуску не йдеться, а тому такі твердження скаржника є такими, які не заслуговують на увагу, та не спростовують факт сплати боргу перед позивачем.
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов?язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
       Твердження скаржника є такими, що не спростовується матеріалами справи та не ґрунтується на нормах закону.
       Оскільки доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції та є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.
       Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
       Керуючись ст.ст., 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
       Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 15.06.2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 05.11. 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов