ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" листопада 2021 р.           Справа№ 911/2323/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ткаченка Б.О.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.
представників сторін згідно протоколу судового засідання від 16.11.2021
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя» на рішення Господарського суду Київської області  від 22.03.2021 (повне рішення - 07.04.2021)
у справі № 911/2323/20 (суддя - Бабкіна В.М.)
за позовом        Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»  
до    Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя»
про стягнення 151    946,70 грн  за генеральною угодою №    1/2016 від 29.02.2016  про здійснення аеропортової діяльності
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя»
до Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»
про стягнення 1    976    400,00 грн  збитків у розмірі не отриманого доходу  (упущеної вигоди),
встановив:

          Короткий зміст позовних вимог
          Комунальне    підприємство    «Міжнародний    аеропорт    Запоріжжя»    (далі    - Аеропорт, первісний позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю    «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя»    (далі    - Товариство, первісний відповідач) про стягнення 151    946,70 грн. за генеральною угодою № 1/2016 від 29.02.2016 р. про здійснення аеропортової діяльності.
Вимоги первісного позивача обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду про здійснення аеропортової діяльності № 1/2016 від 29.02.2016 р., згідно умов якої відповідач зобов`язався сплачувати позивачу плату за користування інфраструктурою аеропорту. Проте, відповідачем не було перераховано плату у визначений строк, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 146    260,14 грн. основного боргу, 4    044,13 грн. пені, 731,30 грн. інфляційних втрат, 911,13 грн. 3% річних, а також судовий збір.
Товариство    подано зустрічну позовну заяву № 131/10-20 від 02.10.2020 р. до Аеропорту    про стягнення 1    976    400,00 грн. збитків, за змістом якої позивач за зустрічним позовом зазначає, що у зв`язку з закінченням 29.05.2020 р. терміну дії Сертифікатів відповідності, Товариство    21.02.2020 р. листом подало для погодження Аеропортом    три заявки на види діяльності, що передбачені Генеральною угодою № 1/2016 на видачу сертифікатів, однак відповідач за зустрічним позовом заявки на проведення сертифікації не погодив, чим порушив виконання зобов`язань, передбачених договором (Угодою), у зв`язку із чим позивач за первісним позовом не мав законного права продовжувати та змушений був припинити надавати послуги з обслуговування повітряних суден авіакомпаній у міжнародному аеропорту «Запоріжжя», починаючи з 29.05.2020 р., що і стало причиною неотримання доходу (упущеної вигоди).
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду Київської області від 22.03.2021 у справі №    911/2323/20 первісний позов Комунального підприємства    «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»    до Товариства з обмеженою відповідальністю    «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя»     задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю    «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя»    на користь Комунального підприємства    «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»    146    260 грн. 14 коп. основного боргу та 2193  грн. 90 коп. судового збору; у задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено; у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю    «ТрансАерохендлінг    Запоріжжя»    до    Комунального    підприємства     «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»    про стягнення 1    976    400,00 грн. збитків відмовлено повністю.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Товариство не погодилось  із рішенням Господарського суду Київської області від 22.03.2021 р. у справі №911/2323/20 у частині задоволених позовних вимог первісного позову та у частині відмови у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи у результаті процесуальних порушень на предмет повноти дослідження обставин справи та з`ясування дійсності обов`язків відповідача за первісним позовом і відповідача за зустрічним позовом, у зв`язку із чим подало апеляційну скаргу та одночасно заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.
Апелянт зазначає, що у Генеральній угоді сторони визначили порядок проведення розрахунків у вигляді алгоритму послідовного вчинення юридично значимих дій, у результаті яких і виникають зобов`язання.
Апелянт стверджує, що аеропорт не надіслав Товариству відповідний акт виконаних робіт та рахунок, тобто не виконав передбачене Угодою зобов`язання щодо надання акту виконаних робіт та рахунку, і таким чином, не вчинив дію, спрямовану на встановлення зобов`язання Товариству.
На думку апелянта, оскільки подія, яка відповідно до закону та умов Угоди має неминуче настати (підписання акту виконаних робіт та виставлення рахунку) не настала, то й термін виконання відповідачем зобов`язання не настав у силу ст.530 ЦК України. Апелянт вважає, що лише підписаний без зауважень Товариством акт прийняття-здачі виконаних робіт є підставою для виникнення зобов`язання зі сплати коштів Аеропорту.
Апелянт вважає, що довідка Товариства від 20.04.2020 р. №20-04/20 про отриманий дохід не є доказом, що підтверджує як сам факт надання у користування інфраструктури зі сторони Аеропорту так і беззаперечність прийняття та користування Товариством інфраструктурою Аеропорту у повному об`ємі на суму 146    260,14 грн. А, відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відсутність доказів виставлення рахунку не звільняє Товариство від обов`язку здійснення оплати за користування інфраструктурою Аеропорту у розмірі, визначеному на підставі даних, отриманих Аеропортом від Товариства, оскільки факт користування інфраструктурою Аеропорту та отримання доходу від здійснення передбаченої Генеральною угодою діяльності у 1 кварталі 2020 року засвідчений самою обслуговуючою компанією у довідці №20-04/20 від 20.04.2020 р., наданій Товариством позивачу за первісним позовом, а виставлена до сплати первісному відповідачу (та заявлена до стягнення за первісним позовом) сума становить 2% від розміру отриманого Товариством доходу, що безпосередньо передбачено пунктом 4.1 Генеральної угоди. 
На переконання апелянта, судом першої інстанції прийнято необґрунтоване рішення про часткове задоволення первісного позову у частині стягнення основної суми у розмірі 146    260,14 грн. як боргу, оскільки не встановлено обставини, що мають значення для справи: надання Аеропортом Товариству можливості користуватися інфраструктурою у необхідному об`ємі, а також наявність беззаперечного прийняття Товариством факту користування інфраструктурою Аеропорту.
Крім того, апелянт зазначає, що у прийнятому рішенні суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що укладений між сторонами договір за своєю природою є договором про надання послуг, а відтак, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 63 ЦК України. На думку апелянта, укладена між сторонами Генеральна угода містить ознаки змішаного договору, та є підставою для виникнення між сторонами не тільки господарських (майново-господарських), але й організаційно-господарських зобов`язань, що цілком кореспондується з приписами ч.3 ст. 176 Повітряного кодексу України, відповідно до якої організаційно-господарські зобов`язання суб`єктів можуть виникати з договору та набувати форми договору.
Апелянт стверджує, що розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції не перевірив дотримання Аеропортом договірних зобов`язань згідно п.5.2.3. Угоди та взагалі не надав їм оцінку. А тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності у складі цивільного правопорушення Аеропорту протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи, необхідного для відшкодування збитків, не ґрунтується на повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи. 
Апелянт наголошує, що спір за зустрічним позовом у даній справі виник у зв`язку із завданням Товариству збитків внаслідок перешкоджання (ненадання згоди) з боку Аеропорту у проведенні процедури сертифікації шляхом непогодження заявок, що спричинило обставини припинення здійснення надання послуг з наземного обслуговування та негативні наслідки у вигляді неотримання Товариством доходу, який за інших обставин він обов`язково отримав би. Товариство, як позивач за зустрічним позовом, вживало можливих заходів щодо зменшення збитків та отримання недоодержаних доходів.
Апелянт звертає увагу суду на листи Державної авіаційної служби України №1.2.15-951-21 від 12.02.2021 р. та № 1.2.15-1341-21 від 02.03.2021 р., які містяться у матеріалах справи, в яких зазначено, що заявка на отримання сертифікату відповідності повинна бути підписана керівником підприємства та погоджена керівником аеропорту або його заступником.
З огляду на вказане вище, апелянт вважає, що суд першої інстанції у прийнятому рішенні зробив хибний висновок щодо відсутності встановленого для Аеропорту обов`язку погоджувати заявки на отримання Сертифікатів відповідності.
Апелянт зазначає, що не відповідає матеріалам справи і висновок суду першої інстанції про абстрактність заявленого розміру упущеної вигоди з огляду на те, що Товариство здійснило підрахунок виконаних рейсів через аеропорт «Запоріжжя» авіакомпаніями за період 01.06.2020 р. до 30.09.2020 р., з якими Товариство мало договірні відносини, користуючись інформацією з відкритих джерел, а саме - розміщеною на сайті Аеропорту. Апелянт вважає, що використаний ним із сайту Аеропорту розклад польотів авіакомпаній для підрахунку кількості виконаних рейсів не суперечить закону. Не маючи доступу до інформації про тип повітряною судна, який виконував рейс, кількість пасажирів та замовлені авіаперевізником додаткові послуги,  Товариство для підрахунку не отриманого доходу (упущеної вигоди) використало обумовлену договорами лише мінімальну ціну пакетних послуг. 
Враховуючи, що ні кількість рейсів за вказаний період, ні розмір упущеної вигоди не заперечувались Аеропортом у ході розгляду справи у суді першої інстанції, Апелянт вважає заявлений розмір не отриманого доходу у сумі 1    976    400,00 грн. обґрунтованим і таким, що дійсно був би отриманий Товариством за умови належного виконання зобов`язань та додержання правил здійснення господарської діяльності Аеропортом.
На думку апелянта, вищевказане свідчить про наявність повного складу правопорушення зі сторони Аеропорту, а саме: протиправна поведінка та бездіяльність; шкідливий результат такої поведінки (нанесені збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та нанесеними збитками; безпосередня вина Аеропорту.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя» сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2021 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №    911/2323/20.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя» залишено без руху, зобов`язано скаржника протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної скарги докази, які підтверджують надіслання сторонам у справі, копії апеляційної скарги і додатних до неї документів листом з описом вкладення.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2021 відкрито провадження у справі №    911/2323/20 на призначено справу до розгляду  03.08.2021.
Справа слухалась різними складами колегій суддів.
В судовому засіданні 16.11.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання  16.11.2021 з`явилися представники сторін.
Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову - відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Додатково посилався на постанову Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018 року у справі №    910/4489/17.
Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно із    ст. 269 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України         та ч. 1    ст. 74 ГПК України                визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
29.02.2016 р. між Комунальним підприємством    Міжнародний аеропорт Запоріжжя    (аеропорт) та Товариством з обмеженою відповідальністю    Транс-Аерохендлінг Запоріжжя    (обслуговуюча компанія) було укладено Генеральну угоду № 1/2016 про здійснення аеропортової діяльності (т.1, а.с.12-18), відповідно до п. 1.1 якої, у порядку і на умовах цієї угоди, обслуговуюча компанія здійснює аеропортову діяльність шляхом надання послуг з наземного обслуговування повітряних суден, пасажирів, багажу, вантажу, пошти, екіпажів повітряних суден, тощо авіаперевізників на території аеропорту (надалі - послуги), а аеропорт створює необхідні для цього умови, надаючи обслуговуючій компанії за плату користування інфраструктурою та, для своєчасного і якісного надання послуг, координує взаємодію обслуговуючої компанії з представниками авіаперевізників, третіми особами, що надають послуги на території аеропорту.
У відповідності до п. 1.2. угоди для надання послуг на території аеропорту обслуговуюча компанія самостійно укладає відповідні договори з авіаперевізниками або договори субпідряду з третіми особами та, у відповідності до стандартів якості послуг, узгоджених з авіаперевізниками, забезпечує необхідну аеродромну техніку і механізми, спецтранспорт та спеціально навчений персонал за власний рахунок.
Розмір плати за користування інфраструктурою аеропорту, що надається обслуговуючій компанії для виконання обов`язків за угодою, встановлюється у відсотках від квартального чистого доходу, отриманого обслуговуючою компанією від надання послуг за самостійно укладеними договорами з авіаперевізниками та становить: перші 3 роки - 1 %; 4-5 роки - 2%; з 6 року - 3%, але не менше 5    000,00 грн. (п. 4.1 угоди).
Згідно з п. 4.2 угоди обслуговуюча компанія щоквартально надає аеропорту до 20-го числа місяця, наступного за звітним кварталом довідку, за формою згідно додатку № 1, про розмір отриманого на території аеропорту чистого доходу. Така довідка складається та підписується керівником та головним бухгалтером обслуговуючої компанії.
У відповідності до п. 4.3. угоди протягом 10-ти робочих днів після отримання довідки про розмір отриманого чистого доходу, аеропорт виписує обслуговуючій компанії рахунок та акт прийняття-здачі виконаних робіт.
Умовами п. 4.4. угоди встановлено, що протягом 10-ти робочих днів від дати отримання рахунку обслуговуюча компанія сплачує його на розрахунковий рахунок аеропорту. Одночасно підписує акт прийняття-здачі виконаних робіт, або складає письмове обґрунтування відмови підписання акту прийняття-здачі виконаних робіт.
Пунктом 5.1. договору передбачено, що обслуговуюча компанія зобов`язується: своєчасно та у повному обсязі сплачувати рахунки аеропорту за користування інфраструктурою (пп. 5.1.1.); забезпечувати потреби у спеціальній техніці для комплексного обслуговування повітряних суден (пп. 5.1.2.); забезпечувати відповідність послуг стандарту обслуговування обслуговуючої компанії та сумісній з аеропортом технології про надання обслуговуючою компанією послуг, узгодженій сторонами (пп. 5.1.3.); відповідно до чинного законодавства України проходити процедуру сертифікації для надання послуг, і надавати аеропорту копію сертифікатів протягом 14 календарних днів від дати отримання сертифікату (пп. 5.1.4.).
Відповідно до п. 5.2. угоди аеропорт зобов`язується: виставляти рахунки обслуговуючій компанії за користування інфраструктурою відповідно до цієї угоди, а також готувати акти приймання-передачі наданих послуг (пп. 5.2.1.); протягом 10 робочих днів з дня надходження розглядати документи з технології виробничих процесів, процедур, операцій, листи, заявки на отримання Сертифікатів відповідності та інші документи, що пов`язані з виконанням угоди (пп. 5.2.3.).
Угода набуває чинності з дати її підписання сторонами та діє протягом 5 років    до 31.12.2020 р. (п. 7.1. угоди).
Згідно із п. 7.2. угоди, у разі відсутності письмової окремої угоди про припинення за взаємною згодою сторін за 120 календарних днів до закінчення строку дії угоди, вона зберігає свою чинність на наступні 5 календарних років.
На виконання умов угоди, Товариство    надіслало на адресу Аеропорту    лист № 20-04/20 від 20.04.2020 р. (т.1, а.с.19), відповідно до якого обслуговуюча компанія надала інформацію аеропорту про дохід, отриманий від надання послуг з наземного обслуговування на території Аеропорту, згідно Генеральної угоди № 1/2016 від 29.02.2016 р., за 1-й квартал 2020 року, де дохід, отриманий за 1-й квартал 2020 року, становить 6    094    172,52 грн. (без урахування ПДВ).
Аеропортом    було виставлено Товариству    рахунок на оплату № 701 від 27.04.2020 р. на суму 146    260,14 грн. (2% від 6    094    172,52 грн. + ПДВ) (т.1, а.с.23).
На підтвердження отримання даного рахунку Товариством,    позивачем за первісним позовом до матеріалів справи долучено рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 6901300254674 від 05.05.2020 р., яке було вручено 08.05.2020 р. Товариству. При цьому, опис вкладення щодо направлення даного рахунку відсутній.
16.06.2020 р. Аеропортом    було повторно надіслано Товариству    рахунок на оплату № 701 від 27.04.2020 р. на суму 146    260,14 грн.
На підтвердження отримання даного рахунку до матеріалів справи долучено рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 6901300254020 від 16.06.2020 р., яке було вручено 19.06.2020 р. Товариству (т.1, а.с.26). 
Товариством    не було оплачено виставлений Аеропортом    рахунок, у зв`язку з чим останнім на адресу Товариства    було направлено претензію № 853/06-2020 від 18.06.2020 р. щодо погашення заборгованості у розмірі 225    580,54 грн., з яких 146    260,14 грн. за Генеральною угодою про здійснення аеропортової діяльності № 1/2016 від 29.02.2016 р. (т.1, а.с. 30).
Відповідь на претензію отримано не було, грошові кошти на користь Аеропорта    не перераховано.
Таким чином, оскільки відповідач за первісним позовом не перерахував на користь позивача за первісним позовом відповідно до умов Генеральної угоди про здійснення аеропортової діяльності № 1/2016 від 29.02.2016 р. грошові кошти у сумі 146    260,14 грн., останній і звернувся до суду з даним позовом.
Товариство, заперечуючи проти первісного позову, обґрунтовувало свою позицію тим, що обслуговуюча компанія, надавши аеропорту передбачену умовами угоди довідку про отриманий на території аеропорту дохід, оплачує рахунок протягом 10 робочих днів від дати отримання рахунку. За твердженням Товариства, належних доказів надіслання Аеропортом    відповідного рахунку на адресу Товариства    матеріали справи не містять. Таким чином, термін виконання відповідачем за первісним позовом зобов`язання не настав.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків.
Статтею 173 Господарського кодексу (далі - ГК) України, встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно п. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу (далі - ЦК) України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Так, у силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1    ЦК України    закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 2    ст. 530 цього ж кодексу    закріплено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Відповідно до    ст. 901 ЦК України    за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 4    ст.        72 Повітряного кодексу (далі - ПК) України    передбачено, що експлуатант аеропорту може самостійно надавати послуги в аеропорту, а також на договірних умовах передавати право на наземне обслуговування в аеропорту юридичним чи фізичним особам, що відповідають вимогам авіаційних правил України.
Відповідно до ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п. 4.3. Генеральної угоди, Аеропорт протягом 10 днів після отримання довідки про розмір отриманого чистого доходу виписує Товариству рахунок та Акт прийняття-здачі виконаних робіт (наданих послуг). Отже, рахунок та Акт прийняття-здачі виконаних робіт (наданих послуг) формуються на підставі довідки, в якій вказується розмір чистого доходу, який апелянт отримав, користуючись інфраструктурою Аеропорту. Слушним є твердження позивача за первісним позовом, що саме довідка про отриманий дохід є документом, який підтверджує факт отримання послуг на території Аеропорту.
А, відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що відсутність доказів виставлення рахунку не звільняє Товариство від обов`язку здійснення оплати за користування інфраструктурою аеропорту у розмірі визначеному на підставі даних, отриманих Аеропортом від Товариства, оскільки, факт користування інфраструктурою аеропорту та отримання доходу від здійснення передбаченою Генеральною угодою діяльністю у І кварталі 2020 року засвідчений самою обслуговуючою компанією у довідці № 20-04/20 від 20.04.2020 р.
Крім того, факт надання послуг підтверджується  податковою накладною від 27.04.2020 №    17 на суму 146    260,14 грн. (т.1, а.с.28), яка була прийнята відповідачем (т.1, а.с.29). 
У той же час, колегія суддів вважає обґрунтованим і висновок суду першої інстанції про відсутність доказів щодо моменту виникнення прострочення з оплати у відповідача за первісним позовом та, відтак, про те, що вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом пені, 3% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню, оскільки Аеропортом    не доведено, що заборгованість виникла з дати, визначеної Аеропортом, оскільки, як зазначалося вище, належних і достатніх доказів щодо дати направлення Товариству рахунку на оплату № 701 від 27.04.2020 р. на суму 146    260,14 грн. до матеріалів справи не надано, а, відтак, і період прострочення оплати, визначений позивачем за первісним позовом, не є доведеним та обґрунтованим.
За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог.
Щодо зустрічних позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 ст.72 Повітряного кодексу (далі - ПК) України, експлуатант аеропорту може самостійно надавати послуги в аеропорту, а також на договірних умовах передавати право на наземне обслуговування в аеропорту юридичним чи фізичним особам, що відповідають вимогам авіаційних правил України.
Приписами ч.1 ст.72 ПК України визначено, що експлуатант аеропорту несе відповідальність за організацію заходів щодо безпеки польотів, авіаційної безпеки, організацію наземного обслуговування, організацію і проведення пошукових, аварійно-рятувальних і протипожежних робіт у разі аварійних чи надзвичайних подій з повітряними суднами на території аеропорту та у районі аеродрому, ефективне надання послуг користувачам аеропорту.
Частиною 1    статті 13 Повітряного кодексу України    передбачено, що сертифікат на відповідність вимогам авіаційних правил України повинні отримати підприємства та організації, які у галузі цивільної авіації здійснюють, зокрема, наземне обслуговування.
Згідно з частиною 2    статті 13 Повітряного кодексу України    сертифікат видається після здійснення процедури сертифікації, у ході якої перевіряється довгострокова здатність суб`єкта або об`єкта авіаційної діяльності до безпечного виконання дозволеного виду діяльності або функцій у галузі цивільної авіації.
Згідно    ст.        77 цього ж Кодексу    класифікація послуг з наземного обслуговування за їх видами, умови надання доступу до об`єктів та інфраструктури аеропорту, порядок взаємодії суб`єктів наземного обслуговування та обмеження щодо провадження такої діяльності визначаються авіаційними правилами України. Суб`єкти авіаційної діяльності, які надають послуги з наземного обслуговування, що підлягають обов`язковій сертифікації, провадять свою діяльність на території аеропорту та аеродрому на підставі відповідного сертифіката, виданого уповноваженим органом з питань цивільної авіації, а також договору, укладеного з експлуатантом аеропорту (аеродрому). Експлуатант аеропорту (аеродрому), суб`єкт авіаційної діяльності несе відповідальність за збитки, завдані користувачам аеропорту (аеродрому) у зв`язку з необґрунтованою відмовою в обслуговуванні повітряного судна.
Відповідно до п. 1.5. Правил сертифікації аеропортів, затверджених    наказом Державної служби України з нагляду за забезпеченням безпеки авіації        від 13.06.2006року №407    сертифікат відповідності - документ, який підтверджує, що послуги, система управління якістю, система екологічного менеджменту, персоналу відповідають установленим вимогам законодавства та нормативних документів.
Згідно з п. 2.1.3. Правил сертифікації аеропортів, відповідність суб`єктів господарювання та їх послуг вимогам, установленим нормативно-правовими та нормативно-технічними документами, засвідчується Сертифікатом.
Відповідно до пп. 3.1.3 п. 3.1 глави 3 Правил сертифікації аеропортів, заявка повинна бути підписана керівником заявника та узгоджена керівником аеропорту або його заступником.
29.02.2016 р. між Комунальним підприємством «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (аеропорт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя» (обслуговуюча компанія) у відповідності з    Повітряним кодексом України, Правилами сертифікації аеропортів, затверджених наказом Державної служби по нагляду за забезпеченням безпеки авіації від 13.06.2006 р. № 407, була укладена Генеральна угода № 1/2016 про здійснення аеропортової діяльності, яка визначає, що обслуговуюча компанія здійснює аеропортову діяльність шляхом надання послуг з наземного обслуговування повітряних суден, пасажирів, багажу, вантажу, пошти, екіпажів повітряних суден, тощо авіаперевізників на території аеропорту, а аеропорт створює необхідні для цього умови, надаючи обслуговуючій компанії за плату користування інфраструктурою та, для своєчасного і якісного надання послуг, координує взаємодію обслуговуючої компанії з представниками авіаперевізників, третіми особами, що надають послуги на території аеропорту.
Скаржник зазначає, що з червня 2016 року Товариство було суб`єктом авіаційної діяльності, який здійснював надання послуг з наземного обслуговування повітряних суден на території Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя», мав договірні відносини та здійснював обслуговування за укладеними договорами рейсів авіакомпаній, як вітчизняних, зокрема, «Міжнародні Авіалінії України», «Скай Ап»,    «Азур Ейр», «Мотор Січ», «Роза Вітрів», так і іноземних - «LOT Польські авіалінії», авіакомпанії Туреччини «Turkish Airlines», «Pegasus». Також були завершені переговорні процедури щодо укладання договору із лоукостом «WizzAir».
На вимогу чинного законодавства Державною авіаційною службою України 29.05.2017 р. було видано три сертифікати відповідності з надання послуг на території КП    Міжнародний аеропорт Запоріжжя, з терміном дії до 29.05.2020 р.: Сертифікат відповідності № OZH-СКO-312-02 на здійснення наземного адміністрування в аеропорту; Сертифікат відповідності OZH-СКO-312-02 із забезпечення обслуговування пасажирів та багажу; Сертифікат відповідності OZH-СКO-312-02 із обслуговування на пероні та місцях стоянок ПС.
У зв`язку з закінченням 29.05.2020 р. терміну дії Сертифікатів відповідності, Товариство 21.02.2020 р. листом № 39-02/20 подало для погодження Аеропорту    три заявки на видачу сертифікатів, що передбачені Генеральною угодою № 1/2016.
Згідно п.5.2.3. Генеральної угоди  Аеропорт зобов`язаний протягом 10-ти робочих днів з дня надходження, розглядати документи з технології виробничих процесів, процедур, операцій, листи, заявки на отримання Сертифікатів відповідності та інші документи, що пов`язані з виконанням Угоди.
Державна авіаційна служба України у листах № 1.2.15-951-21 від 12.02.2021 р. та № 1.2.15-1341-21 від 02.03.2021 р. зазначила, що Правилами сертифікації аеропортів, затвердженими наказом Державної служби з нагляду за забезпечення у безпеки авіації від 13.06.2006 р. №    407, передбачено, що заявка на сертифікацію повинна бути узгоджена керівником аеропорту або його заступником.
11.03.2020 р. Товариством    було направлено Аеропорту    лист № 20/03-20 про заявки на сертифікацію, відповідно до якого позивач за зустрічним позовом просив відповідача за зустрічним позовом невідкладно погодити заявки на отримання Сертифікатів відповідності.
18.03.2020 р., зважаючи на відсутність погодження заявок, Товариство    звернулося до Аеропорту    з відповідним повідомленням № 48/03-2020 про сплановане нанесення збитків бюджету м. Запоріжжя, згідно з яким позивач за зустрічним позовом зазначав про затримку у проходженні сертифікаційних процедур з огляду на непогодження заявок на отримання Сертифікатів відповідності з боку відповідача за зустрічним позовом.
31.03.2020 р. Товариство    звернулося до Аеропорту    з листом № 65/03-2020 від 31.03.2020 р., з проханням погодити заявки на отримання Сертифікатів відповідності.
Аеропорт    надіслав на адресу Товариства    лист № 501/04-2020 від 03.04.2020 р. про заявки та сертифікацію, відповідно до якого аеропорт зазначав, що розглядає листи Товариства    та пропонує продовжити термін дійсних сертифікатів за погодженням з Державіаслужбою України до кінця 2020 року, з обов`язковим усуненням недоліків у роботі Товариства, зазначених у вказаному листі.
15.05.2020 р. Товариство    звернулося до Аеропорту    з листом № 83/05-20, в якому Товариство просило Аеропорт погодити заявки у термін не пізніше 21.05.2020 р. та зазначало, що має на меті продовжувати надавати послуги з наземного обслуговування в аеропорту Запоріжжя та готове до конструктивного діалогу з аеропортом і має намір у подальшому діяти узгоджено з метою надання якісних послуг з наземного обслуговування на території аеропорту.
01.06.2020 р. Товариство    звернулося до Аеропорту    з листом № 89/05-20 про надання інформації, згідно з яким позивач за зустрічним позовом просив відповідача за зустрічним позовом у термін до 04.06.2020 р. повідомити про остаточне рішення щодо погодження/непогодження заявок Товариства.
Аеропортом    заявки на проведення сертифікації погоджені не були, а, відтак, Товариство    не мало законного права продовжувати та змушене було припинити надавати послуги з обслуговування повітряних суден авіакомпаній у міжнародному аеропорті «Запоріжжя», починаючи з 29.05.2020 р.
Пунктом 11.1 Генеральної угоди про здійснення аеропортової діяльності № 1/2016 від 29.02.2016 р. передбачено, що сторони на підставі й у порядку, передбаченому законодавством України, несуть відповідальність за порушення, невиконання або неналежне виконання, а також за наслідки, пов`язані з порушеннями, невиконанням або неналежним виконанням прийнятих ними зобов`язань, зазначених в Угоді, включаючи нанесені збитки та упущену вигоду.
Враховуючи наявні у матеріалах справи, вимоги Державної авіаційної служби України, як уповноваженого органу, який реалізує державну політику у сфері цивільної авіації, у тому числі з проведення сертифікаційних процедур та видачі сертифікатів відповідності на заявлені види діяльності, щодо необхідності погодження заявки керівництвом аеропорту, п.5.2.3 Генеральної угоди, Аеропорт зобов`язаний був погодити заявки Товариства або повернути з наданням відповідного обґрунтування причини. 
Колегія суддів зазначає, що аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати, що поняття «розглядати заяву» передбачає вивчення інформації, яка у ній наведене та прийняття відповідного рішення з питання, яке міститься у вказаній заяві. Оскільки листи, направлені Товариством Аеропорту містили прохання погодити заявки на отримання сертифікатів, Аеропорт на вимогу діючих норм чинного законодавства та відповідно до умов договору зобов`язаний був повідомити Товариство про прийняте ним з цього питання рішення.
Однак, наведені обставини не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції. 
          Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову.
          Відповідно до    ст. 623 Цивільного кодексу України    боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Нормою    ст. 22 Цивільного кодексу України    передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч. 1, 2    ст. 1166 Цивільного кодексу України    передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.
Відповідно до    ст. 224 Господарського кодексу України    учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 Господарського кодексу України).
Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до    ст. 623 Цивільного кодексу України.
Обов`язковими умовами покладення відповідності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.
Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Отже, зменшення майнових благ внаслідок неправомірних дій наступає об`єктивно, тобто незалежно від волевиявлення сторони, як наслідок невиконання зобов`язань.
Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов`язань - причиною. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (виключає його відповідальність).
Отже, відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.
Відповідно до ч. 1    ст. 623 Цивільного кодексу України    боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Враховуючи норми ч. 4    ст. 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.
Тобто, правомірним є висновок суду першої інстанції про те, що саме заявник повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування, а також, на позивача покладено обов`язок доведення того факту, що ці доходи (вигода) не є абстрактними.
Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять і доказів того, що через непогодження Аеропортом заявок на отримання Сертифікатів відповідності Державною авіаційною службою України було відмовлено в їх видачі Товариству. 
Тобто, скаржник не довів належними та допустимими доказами, що позивачу у результаті неправомірних дій відповідача було завдано збитки. 
При цьому, посилання скаржника на вину відповідача за зустрічним позовом, як на підставу виникнення збитків у вигляді неотриманого доходу є необґрунтованими, оскільки для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.
При цьому, стосовно посилання представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом на висновки, викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018 року у справі №    910/4489/17 колегія суддів зауважує наступне.
У зазначеній постанові предметом оскарження було рішення Антимонопольного комітету України від 24.01.2017 у справі 13-р, яким  визнано, що ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» вчинило порушення, передбачене пунктом 2 статті 50, частини першою статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку спеціалізованих послуг аеропорту «Бориспіль» шляхом вчинення дій, що могли привести до обмеження конкуренції на ринках наземного обслуговування на території Аеропорту, які полягли у необґрунтованій відмові у погодженні заявок на отримання сертифіката відповідності на здійснення  аеропортової діяльності та зволікання під час погодження внутрішньої документації ТОВ «Інтеравіа», необхідної для отримання сертифіката відповідності на здійснення аеропортової діяльності. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.05.2018 року у справі №    910/4489/17 залишено у силі зазначений пункт рішення Антимонопольного комітету.
Скаржник посилається на вказане рішення в обґрунтування своїх доводів наявності протиправної поведінки позивача за первісним позовом, наслідком якої стало завдання збитків відповідачу за первісним позовом у розмірі упущеної вигоди.
Колегія суддів не приймає наведене обґрунтування скаржника, оскільки:
по-перше, скаржник не посилався на вказані обставини у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі;
по-друге, обставини, які стали предметом розгляду у справі №    910/4489/17 є відмінними від обставин даної справи та, крім того, постанова не містить висновки, передбачені ч.2 ст.315 ГПК України;
по-третє, заявник не надав доказів того, що саме через непогодження Аеропортом заявок на отримання Сертифікатів відповідності, йому було завдано збитки.
Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що оскаржуване рішення ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду та не можуть бути підставою для його скасування або зміни у цій частині.
                                        Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази у ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Враховуючи положення частини 1        статті 9 Конституції України        та беручи до уваги ратифікацію        Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР        Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття        Закону України від 23.02.2006                №3477-IV        "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів скаржника суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1        статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції        зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",                         no. 4241/03 від 28.10.2010 суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
       Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Нормою  ст. 276 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
                       Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст.    129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта.
Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 233, 234, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя» залишити без задоволення, а рішення  Господарського суду Київської області від 22.03.2021 у справі №    911/2323/20  залишити без змін.
2. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Аерохендлінг Запоріжжя».
3.    Матеріали справи №    911/2323/20  повернути до Господарського суду Київської області.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та  може бути оскаржена у порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

          В зв`язку з перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О. у відпустці, повна постанова підписана 29.11.2021.

Головуючий суддя                                                            Б.О. Ткаченко 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім