Номер провадження: 22-ц/813/3759/21 
Номер справи місцевого суду: 520/4519/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                         Хухрова С.В.,
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кузнєцова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Київського районного суд м. Одеси від 27 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
встановив:
       
14 квітня 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який в подальшому було неодноразово уточнено, та згідно останньої редакції від 27.06.2017 року просила суд
- стягнути з відповідачки на її користь суму позики в розмірі 42 056 доларів США, в національній валюті гривні, у відповідності до офіційного курсу Національного банку України, що становить 1 094 717,68 грн.; 
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму відсотків в розмірі 3 541,11 доларів США, що в національній валюті гривні, у відповідності до офіційного курсу Національного банку України, становить 92 175,09 грн.
Крім того, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь сплачений судовий збір в розмірі 8 000 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що між нею та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачці у борг грошові кошти у розмірі 42 056 доларів США.
Позивачка стверджувала, що вона неодноразово зверталась до відповідачки з вимогою виконати умови договору, однак вона від зустрічі ухиляється, борг до теперішнього часу не повернула. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суд м. Одеси від 27 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено (а.с.60-63).
Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 суму позики в розмірі 42 056 доларів США, що в національній валюті України - гривні, у відповідності до офіційного курсу Національного банку України, становить 1 094 717,68 грн.
Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 суму відсотків в розмірі 3541,11 доларів США, що в національній валюті України - гривні, у відповідності до офіційного курсу Національного банку України, становить 92 175,09 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 8 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 червня 2017 року, та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав. 

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2    було укладено договір позики грошей, на підтвердження якого 30.10.2016   року відповідачка написала розписку, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_2    отримала від ОСОБА_1    грошові кошти у розмірі 42 056 доларів США, які зобов`язалась повернути в повному обсязі до 01 березня 2017 року, однак до теперішнього часу борг не повернула, від буд-яких контактів ухиляється.
Вирішуючи даний спір, суд зазначив, що відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідачки позивачкою була надана боргова розписка (а.с.12).
При цьому суд, з посиланням на ст.ст. 509, 1046 ЦК України дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивачка свої зобов`язання за договором позики виконала у повному обсязі, та передала відповідачці грошові кошти в сумі , а відповідачка зобов`язалась повернути грошові кошти в строк, передбачений договором, однак свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Суд обгрунтовано прийняв розписку про отримання грошових коштів в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобов`язання, так як відповідачка даний факт належним чином не спростувала, більш того, підтвердила, що вказана розписка написана нею власноручно.
Крім того, при вирішенні спору по суті суд врахував, що відповідачка з клопотаннями про забезпечення доказів та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи до суду не зверталась.
Суд також правильно вказав, що факт неповернення боргу підтверджується тим, що оригінал боргового документу (розписка) перебуває у позивачки, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Як вбачається зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У зв`язку з викладеними обставинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню борг в сумі 42 056 доларів США, що в національній валюті України - гривні, у відповідності до офіційного курсу Національного банку України, становить 1 094 717,68 грн., а також суму відсотків за користування позикою в розмірі 3 541,11 доларів США, що в національній валюті України -гривні, у відповідності до офіційного курсу Національного банку України, становить 92 175,99 грн.
При цьому, суд обгрунтовано вказав, що відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на   день   ухвалення рішення.        
Також суд обгрунтовано взяв до уваги, що жодних доказів на спростування позиції позивачки ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 суду не надала, а її свідчення про те, що між сторонами був укладений насправді договір купівлі-продажу (обміну) золотих виробів, а вказана розписка була написана нею під тиском та примусом, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.
Вирішуючи даний спір, суд також обгрунтовано стягнув з відповідачки на користь позивачки сплачений при поданні позовної заяви до суду судовий збір у загальному розмірі 8 000 грн., як то було передбачено ст. ст. 88 ЦПК України, в редакції ЦПК України до 15.12.2017 року, який діяв на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Крім викладеного, колегія суддів також зазначає, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.11.2017 року провадження по даній справі зупинялось до розгляду цивільної справи за позовом відповідачки ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання розписки недійсною (а.с.110-111). Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.04.2020 року провадження у справі було поновлено (а.с.194-195).

Так, відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2018 року у задоволенні позову відповідачки ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - відмовлено (а.с.145).
Постановою Одеського апеляційного суду від 04.07.2020 року вказане судове рішення було змінено лише шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови (а.с.173-177).
Таким чином, ухваленими судовими рішеннями, про які вказано вище та які набрали законної сили, було встановлено законність розписки відповідачки ОСОБА_2 про взяття нею у борг грошових коштів у позивачки ОСОБА_1 в розмірі 42 056 доларів США із зобов`язанням повернути гроші до 01 березня 2017 року.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 
постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суд м. Одеси від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 19.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра