ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8423/21 Справа № 208/6075/20 	  	Головуючий у першій інстанції:  Похваліта С. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Слуцькій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша кам`янська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування, – 
ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини та визнання права на спадкування за законом. В позові посилалась на те, що вона з ОСОБА_3 почали проживати спільно з серпня 2002 року та в 2003 році зареєстрували шлюб, але в травні 2014 шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 . Вона разом з ОСОБА_3 доглядали за батьками похилого віку, які на тепер померли. Вони завжди узгоджували всі питання побуту, брали кредити разом на придбання автомобіля. З 26.04.2011 року вона чоловіка постійно лікувала в закладах охорони здоров`я, та коли він проходив лікування від алкогольної залежності. Всі негаразди вона прощала чоловікові, так як він був доброю людиною, непогано ставився до її дітей та онуків. Її чоловікові батьки подарували квартиру по АДРЕСА_2 . З грудня 2012 року чоловік постійно почав залишатися по декілька діб у батьків, коли приходив від них був похмурим, почав боятися за своє майно, наполягав на розірванні шлюбі з нею, що в 2014 році і сталося. Їй стало відомо, що чоловік склав заповіт на його майно на племінницю ОСОБА_2 . В 2013 році вона дізналась, що у чоловіка є донька, а в 2016 році побачила її у батьків чоловіка. Незважаючи ні на, що вони продовжували проживати разом після розірвання шлюбу, в 2019 році стан здоров`я чоловіка істотно погіршився, вона займалась його лікуванням. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер, вона займалась його похованням. Звернулась до нотаріуса із заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва. Тому, позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без шлюбу з 02 липня 2014 року по 10 березня 2020 року; визнати за ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як за спадкоємцем, який має обов`язкову частку на право у спадщині.
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша кам`янська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини та визнання права на спадкування за законом, відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 21 листопада 2003 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 21 листопада 2003 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 497 (а.с.17).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 16 травня 2014 року було розірвано, що підтверджується копією рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2014 року рішення залишено без змін (а.с.18,19).
Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданим Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 18.03.2004, ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_3 (а.с. 15).
Згідно акту №49 від 29.07.2020 комісією ТОВ “Оселя” встановлено, зі слів ОСОБА_1 та при опитуванні сусідів, що ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 , який в квартирі АДРЕСА_1 не був зареєстрований, спільно проживали та вели спільне господарство з серпня 2002 по березень 2020 рік (а.с.24).
ОСОБА_1 надано довідку про склад сім`ї від 12.06.2014, яка складена на підставі акту №79 від 12 червня 2014 року, затвердженого директором ТОВ “Оселя” Лещинським В.М., згідно якого, зі слів ОСОБА_1 в квартирі за адресою по АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 проживав в квартирі без реєстрації (а.с. 25, 26).
Договором про зміну правового режиму майна подружжя від 21.11.2017 року, визначено, що колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів було набуто у власність автомобіль марки «SKODA» модель “OCTAVIA A5” 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль належить сторонам по 1/2 частці за кожним (а.с.41).
Також, цим договором ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку у праві спільної часткової власності на автомобіль марки «SKODA» модель “OCTAVIA A5” 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а ОСОБА_1 її прийняла у власність від ОСОБА_3 (а.с. 41).
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №287 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, причина смерті серцево-судинна недостатність (а.с. 66).
Згідно довідки, виданої 04.08.2020 лікарем ОСОБА_5 , ОСОБА_1 здійснювала догляд за хворим ОСОБА_3 з 2003 року до часу його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.52).
Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно — квартира АДРЕСА_4 .
Згідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_4 належить 1/3 частка ОСОБА_3 , 1/3 частка ОСОБА_6 , 1/3 частка ОСОБА_7 (а.с. 33-35).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 представлені суду копії квитанцій за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 43-51), в яких платником вказаний ОСОБА_7 , зокрема, одна квитанція про оплату у лютому 2019 року, одна за січень 2020 року, три за лютий 2020 року, одна за березень 2020 року. Також надано роздруківку про рух коштів по банківській карті позивачки, відповідно до якої оплата коштів за вказаними вище квитанціями здійснювалась з банківської карти позивачки. 
Згідно спадкової справи 291/2020, заведеної першою Кам`янською державною нотаріальною конторою після померлого ОСОБА_3 10.03.2020, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись ОСОБА_2 , яка є племінницею померлого ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 (а.с. 129-146).
Згідно заповіту, який наявний у спадковій справі,  ОСОБА_3  заповів належну йому квартиру  АДРЕСА_4 , племінниці ОСОБА_2  (а.с. 132). Позивачці нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .
       Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.
       Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
       При застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, — суд першої інстанції зробив правильний висновок про недоведеність позивачем тверджень ОСОБА_1 про проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 02.07.2014 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Колегія суддів не приймає до уваги у якості належних та допустимих доказів акти №49 від 29.07.2020 та №79 від 12.06.2014 затверджені директором ТОВ «Оселя» Лещинським В.М., оскільки вказані акти складені саме зі слів ОСОБА_1 , що вона разом із чоловіком ОСОБА_3 спільно проживали за адресою: АДРЕСА_3 та вели спільне господарство з серпня 2002 року по березень 2020 рік. 
Крім цього, в акті зазначений період спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , саме той, в який шлюб був розірваний, що суперечить обставинам, які встановлені судом під час розгляду спору про розірвання шлюбу та за якими подружні відносини сторін та ведення спільного господарства припинено з грудня 2012 року, що підтверджується рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 16 травня 2014 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2014 року (а.с. 18,19).
З огляду на вищевикладене до уваги судом не приймається і довідка про склад сім`ї від 12.06.2014, оскільки вона складена на підставі акту №79 від 12.06.2014.
Крім цього, в довідці № 3/4905 від 20 травня 2020 року, виданій ТОВ “ЄРЦКП”, яка долучена до матеріалів спадкової справи, зазначено, що на час смерті померлий ОСОБА_3 був зареєстрований по АДРЕСА_5 (а.с. 135).
Надані копії квитанцій про сплату декількох комунальних платежів за адресою по АДРЕСА_4 у лютому 2019 року, у січні, лютому та березні 2020 року, - не доводять факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім”єю з 02 липня 2014 року по 10 березня 2020 рік. (а.с. 43-51). 
Посилання позивача на те, що вона разом із ОСОБА_3 отримували кредитні кошти на ведення спільного господарства під час проживання однією сім”єю без реєстрації шлюбу, є безпідставними, оскільки представлені договори кредиту №177/03/19-2012/4 та поруки №177/03/19П1-2012/4 укладені 27 вересня 2012 року, тобто до того як шлюб вказаних осіб було розірвано.
Крім того, місцевим судом допитано свідків, показам яких надано належної оцінки у сукупності з іншими доказами, що представлені у даній справі.
Так, свідок ОСОБА_8 в судовому засідання пояснила, що вона є колегою та подругою позивача близько 25 років; позивач та ОСОБА_9 проживали, як подружжя з 2002 року. В 2014 році шлюб ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розірвали, але продовжували проживати разом до дня смерті ОСОБА_9 ; позивач також доглядала батьків ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_11 в судовому засідання пояснила, що вона є сусідкою позивача з 1984 року, позивач проживала разом з ОСОБА_3 як чоловік з жінкою, вони завжди були разом, ОСОБА_9 в останнє бачила в лютому 2020 року.
Згідно технічного запису судового засідання від 09.03.2021 року, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , на свідчення яких посилається в свої апеляційній скарзі ОСОБА_1 , лише констатували загальні твердження; особисто не спостерігали ведення позивачкою та ОСОБА_3 спільного господарства, побуту, бюджету, тощо; свої висновки зробили, зокрема, зі слів позивачки. Крім того, свідок ОСОБА_8 є подругою позивачки, яка безпосередньо заінтересована у результатах розгляду даної справи, що також негативно впливає на об”єктивність показів вказаного свідка. 
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивача з 2003 року, відповідача не знає, ніколи не бачила, з позивачем періодично спілкується 2-3 рази на тиждень. Позивач була одружена з ОСОБА_3 , також ОСОБА_9 допомагав їй ремонтувати балкон. З 2019 року ОСОБА_9 хворів.
Свідок ОСОБА_14 пояснив, що він є сусідом позивача, з ОСОБА_9 вони спілкувались, він колишній чоловік позивача.
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона є сусідкою позивача, з ОСОБА_9 вони спілкувались, він колишній чоловік позивача.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засідання пояснила, що вона при складанні акту щодо проживання позивачки та ОСОБА_3 зробила описку, яку потім виправила, але свідки не хотіли акт підписувати. 
Наявні в матеріалах справи медичні довідки невропатолога від 18.02.2019 року та 02.01.2019 року, медична довідка огляду сімейного лікаря від 04.02.2020 року, довідка сімейного лікаря від 04.08.2020 року, направлення до лікаря тощо, не підтверджують факт проживання однією сім”єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 02 липня 2014 року по 10 березня 2020 рік. 
Доводи позивачки про надання допомоги ОСОБА_3 під час його хвороби, надання допомоги його батькам свідчать про доброзичливі стосунки вказаних осіб, однак не доводять факту проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім”єю у вказаний вище період.
Отже, суд першої інстанції правомірно встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивачки і ОСОБА_3 однією сім”єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п”ять років до часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1264 ЦК України).
Зважаючи на наявність підстав для відмови у задоволенні позову щодо встановлення факту, необхідно відмовити у задоволенні похідної позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на обов”язкову частку.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення. 
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова