Номер провадження: 22-ц/813/4629/21 
Номер справи місцевого суду: 521/13456/17
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний  Банк «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко», треті особи ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний  Банк «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко», треті особи ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просила суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008р., укладений 16.03.2016 року між ПАТ АБ «Порто - Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс».
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний Банк «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко», треті особи ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору недійсним, - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд змінити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року в частині мотивів відмови у позові. Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_3 . 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 18.11.2021 року з`явилися: представник апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , позивач ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 – ОСОБА_6 . 
Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 оскаржує рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року лише в частині мотивів суду для відмови у позові. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано специфіку відчуження права вимоги неплатоспроможного банку за кредитним договором, оскільки відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору відступлення права вимоги між неплатоспроможним банком та ТОВ «Альянс Фінанс» - договором факторингу, а процедура передачі права грошової вимоги на підставі договору відступлення права вимоги за результатами аукціону не є фінансовою послугою, у зв`язку із чим зазначений договір не є договором факторингу. 
Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2008 року між АКБ «Порто - Франко» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №593/2-08, за умовами якого банк надав позивачу строковий кредит у розмірі 45 000 дол.США., а ОСОБА_3 зобов`язалась сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 15% річних (кінцевий термін повернення 03.04.2015 року).
10.11.2006 року між АКБ «Порто - Франко» та ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №593/2-08, укладений договір поруки № 04-04-08/1.
16.03.2016 року за договором про відступлення права вимоги між ПАТ АБ «Порто - Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс» останній за плату набув право вимоги за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008 року.
23.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_1 укладений Договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 593/2-08 від 04.04.2008 року.
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 27.07.2018 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором № 593/2-08 в розмірі 1 254 737,96 грн., що еквівалентно 48 482,92 доларів США., а також судовий збір.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008р., укладеного 16.03.2016 року між ПАТ АБ «Порто - Франко» та ТОВ «Альянс Фінанс», районний суд виходив з того, що фактично між ПАТ АБ «Порто - Франко»  в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію та ТОВ «Альянс Фінанс» було укладено договір факторингу, водночас, підстави для задоволення позову на підставі ст. 215, ч. 2 ст. 203 ЦК України відсутні, оскільки ТОВ «Альянс Фінанс» включений до Державного реєстру фінансових установ з 22.11.2012 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру фінансових установ, а тому може виступати фактором в розумінні норм діючого законодавства України, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відступлення права вимоги — це заміна кредитора в зобов`язанні. 
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлене договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).
Відступлення права вимоги не є самостійним видом договору, а має всі ознаки того чи іншого виду договору (Листи ДПАУ від 14.03.2006 року №4794/7/17-0717 («ДК» №23/2006), від 14.05.2004 року №3794/6/17-3116, постанови ВГСУ від 31.05.2005 року у справі 10/1701, від 12.10.2006 року у справі №9/110/06.)
Відступлення права вимоги може здійснюватися як на підставі договору купівлі-продажу заборгованості, так і на підставі договору дарування, договору міни, факторингу, цессії тощо.
Одним із видів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
За своєю правовою суттю договір цесії подібний до договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), що ґрунтується на тому, що одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Факторинг є різновидом цесії, але вужчим за своєю правовою суттю, оскільки факторинг є відступленням виключно грошової вимоги, тоді як цесія включає відступлення товарної та грошової (нетоварної) вимоги.
Згідно ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Як вбачається з ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга – це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, – і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Пунктом 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, – інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.
У ч.ч. 1,2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Так, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
За змістом п.11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Судовим розглядом справи встановлено, що за умовами договору про відступлення права вимоги №7 від 16.03.2016 року ПАТ АБ «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко» передало ТОВ «Альянс Фінанс» право вимоги на виконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008 року в сумі 41 741, 16 дол. США., що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складало 1 106 868, 50 грн. (том 1: а.с. 89-94). 
Так, ПАТ АБ «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_3 (боржник) за 136 537,76 грн., які ТОВ «Альянс Фінанс» (новий кредитор) зобов`язався сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.
Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором ПАТ АБ «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко» отримав фінансування у розмірі 136 537, 76 грн., а ТОВ «Альянс Фінанс» набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.
Назва оспорюваного договору про відступлення права вимоги №7 від 16.03.2016 року укладеного між ПАТ АБ «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію та ТОВ «Альянс Фінанс» не змінює його правової природи.
Вказаний висновок суду узгоджується з думкою Верховного Суду викладеною в постановах від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16, від 16.10.2018 року у справі №923/151/17.
Основними доводами апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 є те, що судом першої інстанції не було враховано специфіку відчуження права вимоги неплатоспроможного банку за кредитним договором, зокрема відсутні були правові підстави для визнання оспорюваного договору відступлення права вимоги між неплатоспроможним банком та ТОВ «Альянс Фінанс» - договором факторингу, процедура передачі права грошової вимоги на підставі договору відступлення права вимоги за результатами аукціону не є фінансовою послугою, у зв`язку із чим зазначений договір не є договором факторингу. 
Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч.3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.656 ЦК України). 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 
1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 
2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 
3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 
4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 
5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. 
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
В той час, договір факторингу має такі ознаки: 
1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 
2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 
3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 
4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 
5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57).
Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункти 51-52).
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновками суду, що фактично між ПАТ АБ «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію та ТОВ «Альянс Фінанс» укладений договір факторингу, ТОВ «Альянс Фінанс» включений до Державного реєстру фінансових установ з 22.11.2012 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру фінансових установ, а тому може виступати фактором в розумінні норм діючого законодавства України.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний  Банк «Порто - Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто - Франко», треті особи ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору недійсним – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 29.11.2021 року.

Головуючий                                                                 Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк 

С.М. Сегеда