Номер провадження: 22-ц/813/3819/21 
Номер справи місцевого суду: 506/346/19
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                                 Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
за участю секретаря         Стадніченка А.І.,
представника апелянтів -         адвоката Корой І.Д.,
представника ТОВ «Флора» - адвоката Басюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 09 грудня 2019 року, ухваленого у складі судді Чеботаренко О.Л., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, 
встановив:

10.07.2019 року ТОВ «Флора» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, а саме: виконувати п. 29 договорів оренди земельної ділянки, укладених з ТОВ «Флора».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.01.2006 року між ТОВ «Флора» та відповідачами були укладені договори оренди земельних ділянок, зокрема: з ОСОБА_1 укладено договір №75 про оренду земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 4,10 га на полі №7; з ОСОБА_4 – договір №76 про оренду земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 4,10 га на полі №7; з ОСОБА_3 – договір №77 про оренду земельної ділянки № НОМЕР_3 , площею 4,18 га на полі №7; з ОСОБА_6 – договір №74 про оренду земельної ділянки № НОМЕР_4 , площею 1,44 га на полі №7; з ОСОБА_5 – договір №73 про оренду земельної ділянки, площею 1,44 га; з ОСОБА_2 – договір №72 про оренду земельної ділянки №507 на полі №7, площею 10,54 га. 
Вказані договори у 2007 році були зареєстровані Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК. Строк дії договорів складає 15 років, тобто договори є чинними до 2022 року. 
Позивач зазначив, що ТОВ «Флора» свої обов`язки відповідно до зазначених договорів виконувало належним чином. Проте всупереч умовам договору та чинного законодавства у липні 2016 року від відповідачів на адресу позивача надійшли листи, в яких йшлося про розірвання договорів оренди у зв`язку із низькою орендною платою. У зв`язку із викладеним, позивачем відповідачам було направлено відповіді, в яких повідомлено про чинність договорів оренди та відсутність підстав для їх розірвання в односторонньому порядку та запропоновано укласти додаткові угоди, в яких пропонувалось збільшити розмір орендної плати з 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 5%. 
В подальшому, відповідачами ніяких дій, які б свідчили про намір розірвати договори у встановленому законом порядку, не вчинялось, однак у вересні 2016 року відповідачами було грубо порушено обов`язки орендодавця, передбачені п.29 договорів оренди та ст.24 Закону України «Про оренду землі», що виразилось у перешкоджанні позивачу, як орендарю, в користуванні орендованими земельними ділянками шляхом встановлення межових знаків та самовільного обробітку вказаних земельних ділянок. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив зобов`язати відповідачів належним чином виконувати вимоги п.29 вказаних договорів оренди землі, а саме не вчиняти перешкод у користуванні земельними ділянками, а також стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору – по 1921 грн. з кожного.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 09.12.2019 року позов ТОВ «Флора» було задоволено у повному обсязі. 
Зобов`язано ОСОБА_1 не вчиняти дій, які перешкоджають ТОВ «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №75 від 01.01. 2006 року земельною ділянкою.
Зобов`язано ОСОБА_4 не вчиняти дій, які перешкоджають ТОВ «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №76 від 01.01. 2006 року земельною ділянкою.
Зобов`язано ОСОБА_3 не вчиняти дій, які перешкоджають ТОВ «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №77 від 01.01.2006 року  земельною ділянкою.
Зобов`язано ОСОБА_6 не вчиняти дій, які перешкоджають ТОВ «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №74 від 01.01.2006 року земельною ділянкою.
Зобов`язано ОСОБА_5 не вчиняти дій, які перешкоджають ТОВ «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №73 від 01.01.2006 року  земельною ділянкою.
Зобов`язано ОСОБА_2 не вчиняти дій, які перешкоджають ТОВ «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №72 від 01.01.2006 року  земельною ділянкою.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Флора» судові витрати у сумі по 1921 грн. з кожного.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ставлять питання про скасування рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 09.12.2019 року, та постановлення нового, яким відмовити ТОВ «Флора» у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача ТОВ «Флора» - Басюк О.М., надав відзиви на апеляційні скарги, в яких вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню (т.2, а.с.87-97).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзиви на них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав. 

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 01 січня 2006 року між та ТОВ «Флора» і кожним із відповідачів були укладені договори оренди земельних ділянок на 15 років, які зареєстровані 03 вересня 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру Державного земельного кадастру (т.1, а.с.9-12, 21-24, 33-36, 43-46, 55-58, 67-70).

Проте, 01 липня 2016 року відповідачі звернулися до ТОВ «Флора» з заявами про розірвання вказаних договорів оренди, у зв`язку з низькою орендною платою та надали проекти угод про розірвання договорів (т.1, а.с.16-17, 28-29, 39-40, 50-51, 62-63, 74-75).
На вказані заяви на адресу відповідачів ТОВ «Флора» направило листи, відповідно до яких розірвання договорів не погоджено та запропоновано відповідачам укласти додаткові угоди, проекти яких додано до листів, та якими передбачено збільшення орендної плати з 1,5% до 5% від базової нормативної грошової оцінки земельної ділянки (т.1, а.с.18-19, 30-31, 41-42, 52-53, 64-65, 76-77).
Однак, відповідачі у даній справі почали чинити перешкоди позивачу у здійсненні ним права оренди земельних ділянок 
Так, позивачем - ТОВ «Флора» надані акти від 19.09.2016 року про самовільне встановлення межових знаків та оброблення земельних ділянок №№507, 508 на полі №7 відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1, а.с.157, 164).
Від інших відповідачів будь-яких заперечень щодо факту встановлення межових знаків та самостійного оброблення своїх земельних ділянок до суду не надходило.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно ст. 1, 2 Закону України «Про оренду землі», оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За змістом ст. 13 цього Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У відповідності до ст.24 ЗУ «Про оренду землі», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, орендодавець зобов`язаний:
- передати в  користування  земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди; 
- при передачі  земельної  ділянки   в   оренду  забезпечувати відповідно  до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки;
- не вчиняти  дій,  які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою; 
- відшкодувати орендарю   капітальні   витрати,   пов`язані   з поліпшенням  стану  об`єкта  оренди,  яке проводилося орендарем за згодою орендодавця;
- попередити орендаря  про  особливі  властивості  та  недоліки земельної ділянки, які в процесі її використання можуть спричинити екологічно небезпечні  наслідки  для  довкілля  або  призвести  до погіршення стану самого об`єкта оренди. 

Згідно ч. 4 ст.31 ЗУ «Про оренду землі», розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Однак в даному випадку, ні законом, ні договором  розірвання  договору оренди в односторонньому порядку не передбачено.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відповідачі не виконали умов договору оренди землі та вимог Закону та до закінчення строку дії договору фактично самовільно приступили до використання спірних земельних ділянок. 
Таким чином, оскільки відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, орендар, в якому в даному випадку є ТОВ «Флора» в установленому законом порядку має право на усунення перешкод у користуванні цією земельною ділянкою.
При цьому суд виходив із того, що ст. 24 Закону України «Про оренду землі» зобов`язує власника земельної ділянки не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.
Права орендаря щодо усунення перешкод у користуванні землею, у тому числі і від порушень, здійснених самим власником землі, захищаються нормами ст.ст. 27, 28 Закону України «Про оренду землі.
З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку, з чим погоджується колегія суддів, про те, що вимоги позивача щодо зобов`язання відповідачів як власників земельних ділянок не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд правильно виходив із того, що згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору - по 1921 грн. з кожного.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не зазначено об`єкт цивільного права, як предмет позову, у вигляді права оренди земельної ділянки з індивідуально визначеними характеристиками, а також позивачем не вказано які конкретно дії не повинні вчиняти відповідачі, то вони є безпідставними, так як зазначені обставини спростовуються текстом позовної заяви ТОВ «Флора». Крім того, відповідно до ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Проте, як вбачається з матеріалів справи, ні ОСОБА_2 , ні інші відповідачі у справі з позовом про визнання вказаних договорів оренди землі недійсними до суду не звертались.
Більше того, як вбачається з письмового звернення ОСОБА_2 на адресу ТОВ «Флора» від 27.09.2017 року, ОСОБА_2 визнавала факт укладення вказаного договору оренди землі, так як просила збільшити визначену договором орендну плату (т.1,а.с.158).

Також є безпідставним посилання відповідача ОСОБА_5 на невиплату йому ТОВ «Флора» орендної плати за період з липня 2016 року по теперішній час, оскільки невиплата орендної плати за 2016 рік спростовується наданими позивачем доказами, а саме: за заявою ОСОБА_5 згідно з видатковим касовим ордером від 07.12.2016 року, згідно якого ОСОБА_5 отримав орендну плату за 2016 рік (т.1, а.с.165, 166).

Що стосується доводів заявників апеляційних скарг про те, що ними не чинились перешкоди ТОВ «Флора» в користуванні земельних ділянок, то вони спростовуються їх заявами від 01 липня 2016 року, згідно яких вони звернулися до ТОВ «Флора» з заявами про розірвання вказаних договорів оренди, у зв`язку з низькою орендною платою та надали проекти угод про розірвання договорів (т.1, а.с.16-17, 28-29, 39-40, 50-51, 62-63, 74-75), а також актами від 19.09.2016 року про самовільне встановлення межових знаків та оброблення земельних ділянок №№507, 508 на полі №7 відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (т.1, а.с.157, 164), та самостійного оброблення своїх земельних ділянок іншими відповідачами у справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень поти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 29.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                         С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк 

Т.В. Цюра