П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 р.	м. Одеса	Справа № 420/5039/21	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
22.06.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.
          
              П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Шляхтицького О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від           22 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 398 268,61 гривень у вигляді недоплаченої суддівської винагороди за період з 01 січня 2014 року по 03 жовтня 2016 року, яка має бути розрахована відповідно до пункту першого резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04 грудня 2018 року у справі №1-7/2018(4062/15) та обчислюватися з коефіцієнтом 1,1, виходячи з посадового окладу судді апеляційного суду, а також щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80% від посадового окладу та інфляційних втрат, встановлених за офіційною інформацією Державної служби статистики України станом з 01 січня 2014 року по 31 березня 2021 року.
В обґрунтування позову зазначено, що постановою Верховної Ради України від 02.12.2010 року №2757-VI позивача обрано на посаду судді апеляційного суду Одеської області та постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII позивач звільнений з посади судді цього суду у зв`язку із поданням заяви про відставку, виключений зі штату суду згідно наказу від 12.09.2017 року (зі змінами, внесеними наказом від 20.10.2017 року №186-ос) з 03.10.2016 року. Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 року по справі №1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII, визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, згідно якої посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно. З огляду на те, що у період 2014-2016 років розмір посадового окладу визначався на підставі актів, які в подальшому визнані неконституційними, позивачу завдано матеріальної шкоди у вигляді не донарахованої суддівської винагороди у загальній сумі 398 268,61 грн., яка підлягає відшкодуванню відповідно до положень ч. 3 ст. 152 Конституції України, ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України, з урахуванням інфляційних втрат.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Проаналізувавши положення ч.ч. 2, 3 ст. 129 України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (у редакції, яка діяла з 01.01.2014 року), Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VIII та, виходячи з обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що у період 2014-2016 року нарахування та виплата заробітної плати позивачу проводились у відповідності до норм чинного на той час законодавства.
З посиланням на приписи ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 року №2136-VIII та ст. 152 Конституції України суд першої інстанції визначив, що положення ч.ч. 3, 10 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII, втратили чинність саме 4 грудня 2018 року, а отже нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного Рішення повинно здійснюватись з 4 грудня 2018 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст.ст. 56, 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1166, 1175 Цивільного кодексу України та обставинам справи і помилково не враховано, що з прийняттям Рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 року по справі №1-7/2018 (4062/15), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII, у позивача виникло право на відшкодування державою збитків, завданих у зв`язку із нарахуванням суддівської винагороди на підставі положень закону, що визнані неконституційними, незалежно від вини посадових і службових осіб державних органів.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу Одеський апеляційний суд посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна судова адміністрація України посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, постановою Верховної Ради України від 02.12.2010 року №2757-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді апеляційного суду Одеської області.
Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді цього суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.
З 03.10.2016 року позивач виключений зі штату суду згідно наказу від 12.09.2017 року (зі змінами, внесеними наказом від 20.10.2017 року №186-ос).
Починаючи з 2010 року посадовий оклад позивача встановлювався відповідно до ч. 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно:
з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат;
з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
У зв`язку із прийняттям Закону України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 року №716-VII з січня 2014 року посадовий оклад позивача виплачувався у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
У зв`язку із прийняттям Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року №76-VIII з січня 2015 року посадовий оклад позивача виплачувався у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
29.03.2015 року Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд від від 12.02.2015 року №192-VIII "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції, відповідно до ст. 133 якого у період по грудень 2016 року посадовий оклад позивача залишився на рівні 10 мінімальних заробітних плат.
Посилаючись на те, що рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 04.12.2018 року по справі №1-7/2018 (4062/15) визнано неконституційними усі зміни, внесені до положень Закону №2453-VI, встановлено, що положенням ст. 133 Закону №2453-VI підлягають застосуванню у первісній редакції, тобто визначеній у ст. 129 вказаного Закону, і підтверджено нарахування позивачу посадового окладу у період з січня 2014 року з порушенням його права на належне матеріальне забезпечення судді місцевого суду, чим завдано матеріальної шкоди, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про стягнення збитків у зв`язку із прийняттям незаконних актів органу державної влади.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами 2 та 3 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України від 19 грудня 2013 року № 716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону №2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат).
Законом №192-VIІІ було викладено в новій редакції Закон №2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон №1402-VIII, частинами 1 та 2 ст. 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною 3 ст. 135 Закону №1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат – судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат – судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат – судді Верховного Суду.
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (положення якого діяли на час спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом №1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41– 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18– 20, сторінка 132 з наступними змінами).
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41– 45, сторінка 529; 2015 рік, № 18– 20, сторінка 132 з наступними змінами).
Згідно із ч. 1 ст. 133 Закону №2453-VI (у редакції Закону №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як зазначалося вище, ч. 3 ст. 129 Закону № 2453-VI (у первинній редакції) та ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами.
Визначено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи показав, що дія положень частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII втратила чинність з 04.12.2018 року і не має зворотної сили, оскільки в даному випадку не пом`якшується та не скасовується відповідальність особи.
Отже, Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 змінило законодавче регулювання для правовідносин, що мають місце з дати його ухвалення.
У тому числі, апеляційний суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у зразковій справі №200/9195/19-а, про правомірність виплати суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, суддівської винагороди відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI в його первинній редакції, пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII, із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини для обчислення посадового окладу судді після набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
Разом з цим, апеляційний суд враховує, що спірним у цій справі є питання відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди у зв`язку із нарахуванням суддівської винагороди на підставі положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із змінами до Закону, які в подальшому визнані в установленому порядку такими, що не відповідають вимогам Основного Закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано ст. 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Згідно із ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Отже, поняття "збитки" включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами.
При цьому, звертаючись до суду із цим позовом, позивачем ставиться питання про відшкодування завданої шкоди у вигляді невиплаченої суддівської винагороди у повному обсязі, що, на його думку, і є збитками у вигляді упущеної вигоди.
Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (зокрема, постанова від 3 липня 2018 року в справі №826/27224/15).
Велика Палата Верховного Суду в справі №686/23445/17 (постанова від 5 червня 2019 року), розглядаючи спір, який виник за аналогічних фактичних обставин, що й розглядуваний спір, а саме: внаслідок визнання прийнятого Верховною Радою України неконституційного акта (закону), чим позивачу було завдано майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, зробила висновок, що такий спір повинен розглядатись за правилами адміністративного судочинства та зазначила, зокрема, таке.
У справі, що розглядається, позивач (обіймав посаду судді на час дії спірних правовідносин) у позовній заяві просив відшкодувати йому збитки, завдані прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої заробітної плати за певний період та компенсації втрати її частини внаслідок несвоєчасної виплати.
Отже, предметом спору є стягнення збитків у вигляді неотриманої частини заробітної плати, яке мало бути нараховане позивачу, коли він працював суддею, тобто перебував на публічній службі, а також стягнення компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою.
З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, до чого включається і виплата заробітної плати та щомісячного грошового утримання.
Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, перш за все, зумовлений тим, що незважаючи на заявлені позивачем позовні вимоги, спір у справі виник щодо неотримання суддею частини заробітної плати, які мали бути йому нараховані, що є спором про проходження публічної служби відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.
Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач не ставить під сумнів відповідність дій відповідачів положенням законодавства, що було чинним на час перебування на посаді судді.
Ураховуючи наведене, а також, незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, необхідно зазначити, що розглядуваний спір є спором щодо проходження публічної служби, який виник у зв`язку з невиплатою позивачу суддівської винагороди у певний період.
Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.
З огляду на те, що у спірний період нарахування позивачу відбувалось на підставі чинних норм законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність обставин для задоволення адміністративного позову.
З огляду на наведене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

   Головуючий суддя:                                                            О.В. Єщенко
                             
                            судді:                                                            О.О. Димерлій
                                                                                                    
                                                                                                   О.І. Шляхтицький