КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/12273/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          16 листопада 2021 року                                                               місто Київ
                                                                                             справа №939/2176/20
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                     за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Міланіч А.М., повний текст рішення складено 11 червня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
                                                 В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь:
суму основного боргу у розмірі 100000 доларів США;
три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 13893,45 доларів США.
В мотивування вимог посилався на те, що в кінці лютого 2016 року до нього звернувся ОСОБА_1 і попросив надати йому, як фізичній особі в борг 100000 доларів США та обіцяв повернути борг протягом року, однак попросив вказати термін повернення протягом двох років.
Вказував, що кошти були передані відповідачу в місті Києві в одному з кафе ТРЦ «Ультрамарин» по вулиці Митрополита В.Липківського, 1а.
Зазначав, що після передачі коштів, відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів. Строк повернення позики вони погодили і вказали в розписці до 03 березня 2018 року.
Посилався на те, що в обумовлений строк до 03 березня 2018 року ОСОБА_1 кошти не повернув та повідомив, що в нього фінансові проблеми. При особистих зустрічах, відповідач обіцяв розрахуватись, однак кошти отримані у вигляді позики не повернув.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 100000 доларів США, що еквівалентно 2717640 грн., та три проценти річних в розмірі 7898,63 доларів США, що еквівалентно 214656,32 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції під час розгляду справи на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, повинен був зупинити провадження до моменту прийняття рішення в межах кримінального провадження.
Зазначав, що  суд першої інстанції неправильно встановив дійсні обставини справи.
Посилався на те, що влітку 2010 року ОСОБА_1 перебував на посаді Генерального директора ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ». В цей час до нього звернувся його знайомий ОСОБА_4 з пропозицією проінвестувати господарську діяльність вищевказаного підприємства.
Вказував, що в ході перемовин ОСОБА_1 і громадянин            ОСОБА_4 домовились про те, що ОСОБА_4 вносить до статутного капіталу ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» 800000 грн., які були необхідні для закупівлі автомобілів на заводі в місті Тольятті (Російська Федерація), і що після цього внеску частки учасників статутного капіталу, тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_1 складатиме по 50% кожному.
Зазначав, що 20 серпня 2010 року ОСОБА_4 познайомив Генерального директора ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» ОСОБА_1 із своєю довіреною людиною, громадянином ОСОБА_3 . Одночасно, ОСОБА_4 повідомив, що він в особі ОСОБА_3 згоден фінансувати ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» на умовах, що 99,9% у статутному капіталі товариства належатиме його довіреній особі, тобто ОСОБА_3 .
Посилався на те, що у той самий день, 20 серпня 2010 pоку, протоколом №2 загальних зборів учасників ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» перерозподілили частки учасників товариства.
Вказував, що господарська діяльність ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» після 2014 року занепала. Тому, ОСОБА_3 почав вимагати щоб його виключили із складу учасників товариства.
Зазначав, що з огляду на те, що грошових коштів на рахунку ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» не було, ОСОБА_4 як власник 800000 грн., які були внесені у серпні 2010 року, запропонував у березні 2016 року ОСОБА_3 продати   ОСОБА_1 свою частку у статутному капіталі вартістю у 800000 грн. - за 1500 грн. 
Посилався на те, що 02 березня 2016 року купівля-продаж частки в статутному капіталі ТОВ «АВТОПАЛАЦ-ІНВЕСТ» відбулась згідно до відповідного договору.
Вказував, що в місті Києві в ТРЦ» «Ультрамарин», під тиском ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 написав розписку про те, що начебто він взяв у ОСОБА_3 03 березня 2016 року 100000 доларів США і що зобов`язується повернути ці кошти до 03 березня 2018 року.
Зазначав, що між відповідачем та позивачем у справі фактично виникли правовідносини із договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Автопалац- Інвест» від 02 березня 2010 року, а не із договору позики грошових коштів. Грошові кошти позивачем вносилися до статутного капіталу товариства як інвестиція у бізнесову (господарську) діяльність, відповідачу ці кошти фактично не надавалися.
13 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача        ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення _____ осіб, які з`явилися у судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 100000 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 7898,63 долари США за період з 05 березня 2018 року по 20 жовтня 2020 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог та того, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому з нього підлягає стягненню сума боргу з урахуванням прострочення зобов`язання згідно з ст.625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.
Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, досліджуючи борговурозпискучи договірпозики, суд повиненвиявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-цта постановах Верховного Суду від  08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №357/13897/16-ц.
Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, 03 березня 2016 року ОСОБА_1 склав розписку за своїм підписом про те, що він отримав в борг у ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 100000 доларів США та зобов`язується повернути до 03 березня 2018 року (а.с.9).
Вказана розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та у конкретної особи, та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення.
Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані  в розписці грошові кошти  у розмірі 100000 доларів США були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - до 03 березня 2018 року, відповідачем ОСОБА_1 не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.
Станом на дату розгляду справи оригінал розписки перебуває у позивача ОСОБА_3 , що за правилом ст.545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником  ОСОБА_1 зобов'язання по поверненню позики.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявність складеної розписки про отримання відповідачем у позивача коштів та неповернення відповідачем цих коштів свідчить про невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань визначених борговою розпискою.
Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк,  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підлягав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 100000 доларів США, та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 7898,63 доларів США відповідно до статті 625 ЦК України.
Положеннями ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про те, що між відповідачем та позивачем у справі фактично виникли правовідносини із договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Автопалац- Інвест» від 02 березня 2010 року, а не із договору позики грошових коштів, оскільки грошові кошти позивачем вносилися до статутного капіталу товариства як інвестиція у бізнесову (господарську) діяльність, відповідачу ці кошти фактично не надавалися, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи та змістом розписки від 03 березня 2016 року, складеної власноручно ОСОБА_1 , з якої вбачається, що грошові кошти відповідачем було отримано саме у борг від ОСОБА_3 з обов`язком повернути їх у визначений строк - до 03 березня 2018 року. 
Твердження сторони відповідача про те, що судом першої інстанції не було встановлено дійсну природу правовідносин сторін, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами був укладений договір позики та судом вірно застосовані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Доводи відповідача про те, що він фактично коштів від позивача не отримував колегія суддів відхиляє, так як  розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошових коштів позичальнику. 
ОСОБА_1  не оспорювався  договір позики. Обставини, на які посилався відповідач в обґрунтування своїх заперечень, зокрема  укладення договору позики під тиском, без звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України повинен був зупинити провадження до моменту прийняття рішення в межах кримінального провадження, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної  неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного,  цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі;  суд не може  посилатися на об`єктивну  неможливість розгляду справи  у випадку,  коли зібрані  докази дозволяють встановити  та оцінити  обставини (факти), які є  предметом судового  розгляду.
Як вбачається з апеляційної скарги, представник відповідача в ній зазначав, що в судовому засіданні від 09 червня 2021 року було оголошено, що 17 травня 2021 року на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду у справі №369/3458/21 до ЄРДР була внесена заява ОСОБА_1 за фактом вчинення кримінально правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України №12021111050000873. В подальшому, 19 червня 2021 року ОСОБА_1 було допитано у якості потерпілого у вказаному кримінальному проваджені, так в ході допиту ОСОБА_1 вказав, що написав боргову розписку під дією примусу з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
З протоколу судового засідання від 09 червня 2021 року вбачається, що представником відповідача клопотань про зупинення провадження у справі заявлено не було.
Крім того, доказів на підтвердження того, що за заявою ОСОБА_5 було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне провадження за фактом вчинення правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, зокрема витягу з ЄРДР, стороною відповідача до суду першої інстанції надано не було.
Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, представник відповідача до неї долучив витяг з ЄРДР від 17 травня 2021 року про внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне провадження за ст.190 ч.2 КК України відносно заяви         ОСОБА_6 .
Колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися стороною відповідача, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції та відповідач із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаних доказів не звертався, а також не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції процесуальних норм права.
Позивачем рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не оскаржується.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Таким чином, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.
 
Головуючий:
 
Судді: