ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3267/21 Справа № 180/1633/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів – Деркач Н.М., Куценко Т.Р. 
                       при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, -

в с т а н о в и л а:

       У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, мотивуючи тим, що 19/20 частин будинку АДРЕСА_1 належить йому на праві спільної часткової власності на підставі: свідоцтва про право особистої приватної власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Марганецької міської ради 08 вересня 1981 року на підставі рішення виконкому №223 від 22 квітня 1980 року; договору купівлі-продажу від 29 грудня 1978 року; свідоцтва про право на спадщину, виданого 27 червня 1983 року Марганецькою державною нотаріальною конторою. 
       Вказував, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, позначений на плані літерою «Б», погріб, позначений на плані під літерою «В», літній душ, позначений на плані літерою «Г», туалет, позначений на плані літерою «Д», літня кухня, позначена на плані під літерою «Ж». ОСОБА_1 належить 1/20 частка у вказаному домоволодінні на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2004 року, яка придбала у попереднього власника ОСОБА_3 недобудований житловий будинок готовністю 36%, позначений на плані під літерою «Е».
       Зазначав, що між ним та ОСОБА_1 виникли складні стосунки. Він бажає мати свою частку в особистій власності та припинити право спільної часткової власності з ОСОБА_1 та визначити для свого нерухомого майна окрему адресу, що без поділу неможливо, так як згідно реєстраційних та технічних документів співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 – 19/20 часток та ОСОБА_1 – 1/20 частка. 
       Посилаючись на те, що укласти з відповідачем договір про поділ нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності і посвідчити його нотаріально є неможливим, оскільки відповідачка цього не бажає, розпочинає конфлікти, не бажає нести витрати по оформленню документів, просив суд поділити між ними домоволодіння АДРЕСА_1 та виділити: ОСОБА_2 в цілому житловий будинок, позначений на плані літерою «Б», погріб, позначений на плані під літерою «В», літній душ, позначений на плані літерою «Г», туалет, позначений на плані літерою «Д», літню кухню, позначену на плані під літерою «Ж», що розташовані по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 в цілому недобудований житловий будинок, готовністю 36%, позначений на плані під літерою «Е», що розташований по АДРЕСА_1 . Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1 та вважати належними на праві особистої приватної власності. Стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.
       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам. Зазначала, що фактично спору між ними немає, та позов задоволений безпідставно. Вже є договір конкретного користування майном. Крім того, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 1983 року, посвідченого державним нотаріусом Марганецької державної нотаріальної контори Єрьоменко Р.П., спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , який проживає у АДРЕСА_1 . Спадкове майно складається з: 19/40 частин домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці є два жилих будинки під літ.А глинобитний, під літ.Б цегляний, з загальним розміром житлової площі 117 кв.м, з надвірними будівлями (т.1 а.с.4).
       Із свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 08 вересня 1981 року вбачається, що 19/20 частин домоволодіння у АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_5 т.м. (т.1 а.с.5).
       Відповідачу ОСОБА_1 належить 1/20 частина домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Єрьоменко Р.П. і зареєстрованого в реєстрі за №260.
       Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 20 квітня 2015 року, ОСОБА_2 має у приватній власності 19/20 частин, які складаються із житлового будинку під літерою Б, погребу під літерою В, літнього душу під літерою Г, літньої кухні під літерою Ж та споруд, що розташовані у АДРЕСА_1 , складовою частиною об`єкта нерухомого майна є недобудований житловий будинок, готовністю 36%, 1978 року побудови, літній душ, 1978 року побудови, вбиральня, 1979 року побудови, літня кухня, 1992 року побудови.
       Як вбачається із матеріалів справи, згідно договору від 18 листопада 1980 року, посвідченого державним нотаріусом Томаківської державної нотаріальної контори Горпиняк В.А., зареєстровано в реєстрі за №1392, ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_1 , та ОСОБА_6 , яка проживає по АДРЕСА_1 , визначили порядок користування домоволодінням по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.34).
       Проте, як вбачається із договору купівлі-продажу від 31 січня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Єрьоменко Р.П. і зареєстрованого в реєстрі за №260, ОСОБА_1 придбала 1/20 частина домоволодіння у ОСОБА_3 , а не у ОСОБА_6 .
       Висновком судово-будівельної експертизи №2709/2710-19 від 14 квітня 2020 року встановлено один варіант технічно можливого поділу домоволодіння АДРЕСА_1 , з урахуванням часток майна у спільній частковій власності співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :
       - ОСОБА_2 виділити будівлі та споруди, згідно відомостей витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36480431 від 20 квітня 2015 року, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 0,0928 га, кадастровий номер 1211300000:01:015:0149, цільове призначення 02.01 – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а саме: житловий будинок літера «Б», 1978 року побудови, погріб літера «В» ,1978 року побудови, літній душ літера «Г», 1979 року побудови, вбиральня літера «Д», 1979 року побудови, літня кухня літера «Ж», 1992 року побудови.
       - ОСОБА_1 виділити будівлі та споруди, згідно відомостей витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34677426 від 02 липня 2012 року, розташовані на іншій частині земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 , якою фактично користується ОСОБА_1 та яка не є сформованою відповідно до вимог земельного законодавства, а саме: житловий будинок літера «Е» (готовністю 36%).
       Відстань між літньою кухнею літ.Ж, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та житловим будинком літ.Е (готовністю 36%), що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , не перевищує 20 см, що не відповідає вимогам згідно п.3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень», що діяв на час забудови, в також п.6.1.41 нового ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», діючого на час складання висновку – для догляду за будовами і здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідньої границі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни слід приймати не менш 1 м.
       При цьому повинно бути забезпечено улаштування необхідних інженерно-технічних заходів, які перешкоджають стіканню атмосферних опадів з крівель і карнизів будівель на територію суміжних ділянок.
       Відповідно до проведеного дослідження на місцевості та відомостей, зазначених в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34677426 від 02 липня 2012 року та №36480431 від 20 квітня 2015 року, експертом не встановлено самовільно збудованих об`єктів на території домоволодіння АДРЕСА_1 .
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що у володінні ОСОБА_2 є самовільно збудовані споруди, необґрунтоване, а з огляду на те, що встановлено один варіант технічно можливого поділу, суд доходить висновку, що саме такий варіант поділу вказаного домоволодіння об`єктивно є прийнятним для усіх сторін та не порушує їх права. 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
       Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного         права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
       У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351 ЦК України), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883 ЦК України), однак прямого визначення цих понять не міститься.
       Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) – це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.
       Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
       Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
       Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
       Аналогічні положення містяться у ст.319 ЦК України.
       Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
       Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
       Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
       Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
       Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
       За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.        
       Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними; у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
       Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №344/8200/14-ц (провадження №14-302цс19)). 
       Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55 (далі – Інструкція).
       Згідно із пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
       Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
       Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
       Ураховуючи те, що за змістом статей 316,317 ЦК України право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.
       Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
       У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року №146 (далі – Методичні рекомендації)).
       Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року №295, відповідно до якого реконструкція – це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.
       Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).
       При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
       Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач підставою для звернення до суду з даним позовом вказував те, що він має намір зареєструвати окрему адресу для домоволодіння власником якого він являється, в той час коли з матеріалів справи вбачається, що окрема адреса вже зареєстрована. 
       З справи вбачається, що між сторонами існує договір користування частками власності. Також з відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області вбачається, що відсутня інформація щодо виданих дозволів та реєстрації інших документів дозвільного о характеру, які б надавали право на виконання підготовчих та будівельних робіт та прийняття об`єкта за спірною адресою до експлуатації. 
       У зв`язку із зазначеним, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача    ОСОБА_2  на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 грн. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

       Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення. 

       В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності відмовити.

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 960 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Деркач Н.М.

                                                                        Куценко Т.Р.