УХВАЛА

22 листопада 2021 року 
Київ
справа №824/3165/14-а
адміністративне провадження № К/9901/21544/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №824/3165/14-а
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства внутрішніх справ України
треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, Міністерство юстиції України,
про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі,
за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України
на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року (головуюча суддя: Брезіна Т.М., судді: Левицький В.К., Лелюк О.П.)
і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року (головуюча суддя: Франковська К.С., судді: Кузьменко Л.В., Совгиря Д.І.).
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Міністерства внутрішніх справ України (далі також - «МВС України»), у якому просив суд: 
1) скасувати наказ відповідача №2253 о/с від 28 жовтня 2014 року «По особовому складу» про звільнення його з посади начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління МВС України в Івано-Франківській області;
2) поновити його на вказаній посаді.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликався на те, що проходив службу в органах МВС України з 1995 року до 28 жовтня 2014 року на різних посадах. 
Зазначав, що його було звільнено з органів внутрішніх справ на підставі Закону України «Про очищення влади» у зв`язку із тим, що він з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року обіймав посади щодо яких застосовується законодавство про люстрацію.
Стверджував, що перебуваючи на посадах у вказаний період, він не здійснював заходів (та/або не сприяв їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , на підрив основ національної безпеки і оборони України або на протиправне порушення прав і свобод людини. З цього приводу будь-яка перевірка не проводилась, його вина не встановлена, дії або бездіяльність не визнані протиправними, а тому і відповідальність у виді звільнення із займаної посади, на його переконання, є протиправною. 
Також позивач зазначив, що оскаржуваний наказ ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства й обмежує його права і свободи, закріплені в Конституції України, зокрема права на працю та доступу до державної служби, оскільки його не лише позбавлено роботи на певній посаді, а й заборонено обіймати протягом 10 років посади, щодо яких здійснюється очищення влади. 
Позивач стверджував, що він не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», лише на підставі самого факту зайняття у минулому люстраційної посади, що саме по собі не містить і не може містити складу жодного правопорушення. 
Зрештою позивач покликався й на те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував основоположні принципи очищення влади, прийняті міжнародними організаціями, а тому застосування Закону України «Про очищення влади» не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів. 
З огляду на це позивач вважав своє звільнення з посади начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління МВС України в Івано-Франківській області протиправним і просив суд задовольнити позов.
12 травня 2020 року Чернівецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року, про задоволення позову, а саме:
1) визнав протиправним та скасував наказ Міністерства внутрішніх справ України №2253 о/с від 28 жовтня 2014 року «По особовому складу» про звільнення полковника міліції ОСОБА_1 з посади начальника по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Івано-Франківській області; 
2) поновив позивача на посаді начальника по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Івано-Франківській області з 29 жовтня 2014 року;
3) рішення в частині поновлення позивача на роботі допустив до негайного виконання.
Суди виходили з того, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, суди встановили, що позивача було звільнено з посади начальника управління по боротьбі з організованою злочинністю Управління МВС України в Івано-Франківській області на підставі Закону України «Про очищення влади» за критерієм перебування в період з 25 лютого 2010 року до 22 лютого 2014 року більше одного року сукупно на посаді першого заступника керівника територіального органу МВС України, із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація). 
Водночас суди зауважили, що цю посаду позивач обійняв задовго до того як ОСОБА_2 став Президентом України і не звільнився протягом року після його приходу до влади. Переведення позивача з однієї на іншу посаду пов`язано із запровадженою на законодавчому рівні оптимізацією системи центральних органів виконавчої влади, та специфікою служби в органах внутрішніх справ. Ніщо не вказує на те, що кар`єра позивача розвивалася якимось надзвичайним чином у зв`язку із приходом до влади Президента України ОСОБА_2 .
Також суди встановили, що довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на відповідних посадах, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини , а наказ Міністра внутрішніх справ України №2253 о/с від 28 жовтня 2014 року «По особовому складу» не містить обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.
З огляду на це суди дійшли висновку про наявність підстав для скасування цього наказу й поновлення позивача на роботі.
У серпні 2020 року МВС України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, стверджуючи, що суди застосували норми Закону України «Про очищення влади» без урахування висновку щодо їхнього застосування у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2016 року у справі №813/2793/15 (провадження №К/800/21818/16).
Водночас скаржник наполягає на тому, що позивач був законно звільнений з посади, відтак висновки судів вважає необґрунтованими.
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року було відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Представник позивача подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні вимог цієї скарги, стверджуючи, що її доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій стосовно незаконності звільнення позивача з роботи.
Представник Міністерства юстиції України подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить задовольнити цю скаргу, скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів відзиву покликається на неправильне застосування судами норм Закону України «Про очищення влади».
Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області відзиву на касаційну скаргу не подало, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримав 22 вересня 2020 року.
Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги й відзивів на неї, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Водночас подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Отже, подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).
Касаційна скарга побудована на доводах про неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм Закону України «Про очищення влади».
У цьому взаємозв`язку скаржник покликається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2016 року, яка постановлена у справі №813/2793/15 (провадження №К/800/21818/16) за скаргою ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, Міністерства юстиції України про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на роботі, спонукання до вчинення дій.
Згідно з твердженням скаржника, суди попередніх інстанцій залишили без уваги висновки, викладені у вказаній ухвалі Вищого адміністративного суду України, якою залишено без змін постанову апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , звільненого з посади на підставі Закону України «Про очищення влади». 
Проаналізувавши доводи скаржника щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведеній ним справі №813/2793/15, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
З аналізу правової конструкції цієї норми можна виснувати, що підставою касаційного оскарження судових рішень є незастосування судом апеляційної інстанції правових висновків виключно Верховного Суду.
Відтак ухвала Вищого адміністративного суду України не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам якого щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Тому суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості взяти до уваги це посилання скаржника в обґрунтування підстав касаційного оскарження.
Подібний висновок щодо застосування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України викладений також у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі №1.380.2019.005740.
Отже, наведені скаржником аргументи й покликання на висновки, викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2016 року у справі №813/2793/15, не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо яких подана касаційна скарга у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім того, висновки й правозастосування судів попередніх інстанцій відповідають правовій позиції судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що викладена у постанові від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України касаційне провадження у цій справі належить закрити.
Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження №К/9901/21544/20 у справі №824/3165/14-а за касаційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………
……………………………
…………………………….
Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду