Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 545/2755/17
провадження № 51-467 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок                                 Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2018 року, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року та постанову Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року щодо неї,
встановив:
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2018 року ОСОБА_4 визнано винною та засуджено за ч. 1 ст. 115, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК з призначенням покарання  за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років; за п. п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк                 15 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з дати обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою - з 12 травня 2017 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону №838-VIIІ від 26 листопада 2015 року) у строк відбуття призначеного судом покарання, зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 з 12 травня 2017 року по 20 червня 2017 року у співвідношенні один день попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону №2046-VIIІ від 18 травня                      2017 року) у строк відбуття призначеного судом покарання, зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили у співвідношенні один день попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрати у кримінальному провадженні.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року касаційні скарги засудженої ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах останньої, задоволено частково. Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від   23 квітня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 грудня                      2019 року змінено, зокрема з мотивувальних частин вказаних судових рішень виключено посилання як на доказ показання свідка ОСОБА_6 .
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2018 року, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року та постанову Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року засуджена ОСОБА_4 просить скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї документи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Зі змісту положень ст. ст. 424, 425 КПК України вбачається, що процесуальним законом не передбачено можливості багаторазового оскарження в касаційному порядку особою судових рішень, які вже були предметом перегляду суду касаційної інстанції за касаційною скаргою цієї особи. Конституційний суд України рішенням від 11 березня 2010 року № 8-рп/2010 встановив, що визначення у положенні пункту         8 частини третьої статті 129 Конституції України як однієї з основних засад судочинства "забезпечення ... касаційного оскарження рішення суду" у системному зв`язку з положеннями частини першої статті 8,  статті 125 Основного Закону України означає лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішення суду.     
З урахуванням зазначеного та того, що постановою Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року прийнято рішення по суті вимог касаційної скарги засудженої                 ОСОБА_4 та частково задоволено її касаційну скаргу, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 використала своє право на касаційне оскарження судових рішень щодо себе, у зв`язку із чим зазначені вирок та ухвала не можуть бути предметом касаційного перегляду вдруге.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 442 КПК України постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувані вирок та ухвала щодо ОСОБА_4 не можуть вдруге бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, а постанова Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року не підлягає оскарженню відповідно до вимог ч. 5 ст. 442 КПК України.
Враховуючи викладене і керуючись п.1 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                      засудженої ОСОБА_4 на  вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2018 року, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року та постанову Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                             ОСОБА_3