Постанова
Іменем  України 
 
29 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 537/2826/20-ц 
провадження № 61-9153св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., 
Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька.
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала 
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 квітня 2019 року. Мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання яких судовим рішенням визначено з нею.
ОСОБА_1 зазначала, що матеріально утримувала та піклувалася про здоров`я дітей, їх навчання, фізичний, духовний та моральний розвиток.
У зв`язку із цим та з метою всебічного розвитку та покращення якості освіти дітей нею було заплановано тимчасовий виїзд за межі України, а саме 
до Республіки Польща в м. Гданськ з 01 січня 2021 року по 31 грудня 
2021 року, для чого дітям були виготовлені паспорти громадян України для виїзду за кордон.
Зазначала, що навчання дітей у 2020/2021 навчальному році буде проходити у початковій школі № 89 імені Тадеуша Мазовецького у м. Гданську Республіки Польща. Для забезпечення належних умов проживання 
у м. Гданську її майбутнім чоловіком, ОСОБА_5 було укладено договір оренди житла у м. Гданськ та внесені орендні платежі.
З метою оволодіння польською мовою ОСОБА_1 та діти пройшли навчання, й з метою отримання постійного доходу для належного виховання та утримання дітей у Республіці Польща вона уклала договір про працевлаштування офісним працівником у товаристві з обмеженою відповідальністю «Тілт» у м. Гданську. Проте, відповідач ігнорував 
її пропозиції та не надавав згоди на тимчасовий виїзд дітей за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів не наводив.
ОСОБА_1 вважала, що відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон у супроводі матері призводить до порушення їхніх прав, зокрема, щодо реалізації дітьми права на всебічний розвиток та навчання, 
не забезпечує найкращі інтереси дітей та свідчить про зловживання відповідачем своїми батьківськими правами.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд надати їй дозвіл 
на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька, ОСОБА_2 до Республіки Польща у м. Гданськ з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дозволом ОСОБА_1 без згоди батька дітей ОСОБА_2 , оформлювати документи для тимчасового виїзду та/або супроводу неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за межі України. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2021 року у складі судді Фадєєвої С. О. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 квітня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 12 000,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю письмових доказів відповідності навчальної програми початкової школи № 89 імені Тадеуша Мазовецького у м. Гданську Республіки Польща, українській школі, яку відвідують діти, не вказано початку та кінця навчального року у початковій школі № 89 імені Тадеуша Мазовецького у м. Гданську.
Разом із тим позивачем не обґрунтовано того, що надання дозволу 
на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька неповнолітніх дітей з метою навчання буде відповідати їх інтересам, оскільки зміна навчального закладу в кінці навчального року не буде сприяти якнайкращим інтересам дітей. При цьому вимога про виїзд дітей з метою навчання на період з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2021року втратила свою актуальність.
Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що у неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 оформлені паспорти громадян України для виїзду за кордон, строк дії яких не минув, а тому підстав для задоволення вимоги про надання дозволу на оформлення проїзних документів неповнолітніх дітей без згоди батька немає.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що саме такий розмір стягнення 
є співмірним позовним вимогам та складності справи.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Крюківського районного суду 
м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2021 року скасовано 
та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 .
Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька, ОСОБА_2 до Республіки Польща 
у м. Гданськ з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дозволом ОСОБА_7 без згоди батька дітей ОСОБА_2 , оформлювати документи для тимчасового виїзду та/або супроводу неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 
за межі України.
Додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 квітня 2021 року скасовано. Стягнуто з ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 2 102,10 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей з матір`ю за межі України 
до Польської Республіки без дозволу (згоди) батька дітей із зазначенням певного періоду - з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, 
з визначенням місця їх перебування - Республіка Польща в м. Гданськ, 
з визначенням місця їх фактичного конкретного проживання та навчання відповідатиме найкращим інтересам дітей, оскільки сприятиме їх розвитку та, ураховуючи пояснення самих дітей, відповідатиме їх бажанню. 
Суд апеляційної інстанції вважав, що надаючи оцінку відповідності класам освіти дітей в Україні та Польщі, суд першої інстанції вийшов за межі предмету позову, оскільки надана позивачем довідка від 06 липня 2020 року № 26/2019/20, видана початковою школою № 89 імені Тадеуша Мазовецького в м. Гданську Республіки Польща, де зазначено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 будуть влаштовані до 1 та 7 класів відповідно, зазначеної початкової школи, є належним доказом щодо надання дітям освітніх послуг при тимчасовому переїзді.
Крім того, суд апеляційної інстанції критично оцінив доводи відповідача, які були прийняті до уваги судом першої інстанції про те, що тривалий період перебування неповнолітніх дітей за межами України не сприятиме спілкуванню дітей з батьком, оскільки у зазначеній категорії справ визначальним фактором для правильного вирішення спору є саме визначення найкращих інтересів дітей, чим у цьому випадку є задоволення позовних вимог, оскільки це сприятиме належному розвитку, навчанню, проживанню дітей, та відповідатиме їх бажанню.
Також суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 має намір оформити проїзні документи своїм малолітнім дітям для виїзду за кордон України, а їх батько ОСОБА_2 , який мешкає окремо від них, не надає відповідного дозволу та ураховуючи те, що у разі оформлення проїзних документів для виїзду за кордон у закордонній установі тим із батьків, з ким проживає дитина, необхідна письмова згода другого з батьків, вважав наявними підстави для задоволення вимог щодо надання відповідного дозволу без згоди батька.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_2 , просив суд скасувати постанову суду апеляційної інстанції 
та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а також відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статей 141, 150, 153, 157, 
171 СК України та статей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» 
у подібних правовідносинах.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року було відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 537/2826/20-ц 
із Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області.
У серпні 2021 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2021 року справу № 537/2826/20-ц призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, 
у якому ОСОБА_1 , посилалася на те, що касаційна скарга 
є необґрунтованою, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції прийняті на основі повного та всебічного розгляду всіх обставин 
й дослідження матеріалів цивільної справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції відсутні.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 грудня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 
від 23 грудня 2006 року (а. с. 7, т. 1).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох дітей, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17, 18, т. 1).
Судовим наказом Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 травня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на кожну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів, щомісячно, починаючи з 19 березня 2018 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 68, т. 1).
Постановою головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби м. Кременчука Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 21 травня 2018 року було відкрито виконавчого провадження № 56432743 щодо виконання зазначеного судового наказу (а. с. 69, т. 1).
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 квітня 2019 року у справі № 524/536/18-ц позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №1225, розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 залишено « ОСОБА_1 ». Місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом з матір`ю - ОСОБА_1 . 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, визначення режиму спілкування з дітьми, відмовлено 
(а. с. 8-10, т. 1).
Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області «Про визначення способів участі у вихованні та спілкуванні 
з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » 
від 16 жовтня 2020 року № 1591 визначено відповідний графік участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми сторін у справі (а. с. 89-90, т. 1).
24 липня 2020 року та 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 зверталася 
до ОСОБА_2 з пропозиціями про намір тимчасового виїзду дітей 
за кордон, до Республіки Польща, з метою їх всебічного розвитку та навчання на строк з 15 серпня 2020 року до 15 серпня 2021 року та на строк з 01 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року, а також з пропозицією прибути до нотаріуса для надання нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща (а. с. 23-25, т. 1).
Зазначені пропозиції ОСОБА_2 залишив без відповіді, що стало причиною для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2021 року у справі № 537/2514/20 позовні вимоги 
ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено ОСОБА_2 наступні способи участі у вихованні та спілкуванні з дітьми: сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : кожної суботи з 10 год. 00 хв 
до 10 год. 00 хв неділі шляхом перебування дітей за місцем проживання батька (без присутності матері) з правом відвідування дітьми в зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів 
з урахуванням інтересів дітей та стану їх здоров`я; кожного вівторка 
та четверга з 18 год. 00 хв до 20 год. 00 хв (без присутності матері), правом відвідування дітьми в зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів з урахуванням інтересів дітей та стану 
їх здоров`я; у дні народження дітей безперешкодно відвідувати дітей батьком протягом усієї доби, з правом відвідування в зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів з урахуванням інтересів дітей та стану їх здоров`я; 17 липня щороку (день народження батька) з 16 год.30 хв до 20 год. 00 хв, якщо припадає на будній день 
та з 10 год. 00 хв до 19 год. 00 хв, якщо припадає на вихідний день, 
з урахуванням інтересів дітей та стану їх здоров`я; під час перебування 
у відрядженні матері та її відпочинку за кордоном, у разі, якщо діти 
не відпочивають разом з матір`ю, шляхом перебування дітей за місцем проживання батька з правом відвідування дітьми в зазначені часи культурно-масових, спортивних, розважальних, оздоровчих закладів, з урахуванням інтересів дітей та стану їх здоров`я; необмежене спілкування з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, 
що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком 
та дітьми; безперешкодно відвідувати дітей батьком під час хвороби дітей, під час проведення будь-яких шкільних/навчальних та позашкільних заходів, гуртків та спортивних секцій, які проводяться за участю дітей або для забезпечення їх інтересів; у літній період з 01 червня по 31 серпня кожного року тривалістю 14 календарних днів для спільного відпочинку окремо 
з кожною дитиною або одночасно з обома дітьми, з урахуванням режиму дня дітей та стану їх здоров`я без присутності матері.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині визначення порядку спілкування з дітьми інших осіб та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми відмовлено (а. с. 230, т. 1).
На підтвердження того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 будуть влаштовані до навчального закладу, ОСОБА_1 було надано довідку 
від 06 липня 2020 року № 26/2019/20, видану початковою школою № 89 імені Тадеуша Мазовецького у м. Гданську Республіки Польща, де зазначено, 
що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 будуть влаштовані до 1 та 7 класів відповідно, зазначеної початкової школи (а. с. 26, 27, т. 1).
Факт отримання ОСОБА_1 доходу та можливості утримувати дітей підтверджується свідоцтвом про доручення виконання робіт іноземцю 
на період з 17 серпня 2020 року по 14 листопада 2020 року та на період 
з 17 січня 2021 року по 14 червня 2021 року (а. с. 33-35, т. 1).
Згідно договору оренди житлового приміщення у м. Гданську від 01 червня 2020 року ОСОБА_1 та її неповнолітні діти ОСОБА_9 та ОСОБА_8 мають право проживання в орендованому ОСОБА_17 житловому приміщенні (а. с. 28-32, т. 1).
Згідно наданих у судовому засіданні в суді першої інстанції в присутності психолога та без присутності батьків неповнолітніх пояснень, неповнолітній ОСОБА_9 вказував, що він дійсно бажає поїхати за кордон 
на навчання, з цією метою вивчав польську мову. Окрім цього він відвідував комп`ютерний гурток, бо у майбутньому хотів стати програмістом. У нього гарні відносини з мамою та з її майбутнім чоловіком, з яким він часто спілкувався, консультувався у нього, якщо йому щось незрозуміло 
з домашнім завданням, вони разом проживали деякий час, їздили разом 
на море. З татом відносини погані, оскільки він не тримає слово, що його засмучувало. Спочатку тато обіцяв надати дозвіл на його виїзд за кордон, але обіцянок не виконав. Вони майже не спілкувалися після конфлікту, тато телефонував приблизно два рази, зустрічалися вони рідко. Він розумів, 
що у разі надання дозволу на виїзд за кордон, він довго не побачить своїх друзів, але вони будуть спілкуватися за допомогою комп`ютера та телефону. До іншої країни мама хоче переїхати, щоб покращити їхні умови проживання та отримати кращу освіту.
Також, неповнолітня ОСОБА_8 суду першої інстанції пояснювала, 
що в неї гарні відносини і з мамою, і з татом. Вона бажала поїхати в іншу країну та навчатися в іншій школі, щоб завести нових друзів. Зі своїми друзями вона не жалкує розлучатися, оскільки буде спілкуватися з ними 
по вайберу. З татом вона зустрічалася часто, вони разом гуляли.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, 
що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального 
чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення 
від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду 
та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право 
на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, 
її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону 
і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний 
і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, 
у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини 
не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, 
з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду 
з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 
з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або 
в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли
16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) 
та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого 
з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу 
на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди 
та супроводу другого з батьків.
Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.
Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що діти сторін 
у справі проживають з матір`ю, обґрунтовано вважав, що надання дозволу 
на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей з матір`ю за межі України 
до Польської Республіки без дозволу (згоди) батька дітей із зазначенням певного періоду - з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року включно, 
з визначенням місця їх перебування - Республіка Польща у м. Гданську та навчання відповідатиме найкращим інтересам дітей, оскільки сприятиме 
їх розвитку й, ураховуючи пояснення самих дітей, відповідатиме їх бажанню. 
Разом із тим суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 має намір оформити проїзні документи своїм малолітнім дітям для виїзду 
за кордон України, а їх батько ОСОБА_2 , який мешкає окремо від них, 
не надає відповідного дозволу та ураховуючи те, що у разі оформлення проїзних документів для виїзду за кордон у закордонній установі тим 
із батьків, з ким проживає дитина, необхідна письмова згода другого 
з батьків, дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог про надання відповідного дозволу без згоди батька.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки, з урахуванням установлених у цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а висновки суду щодо підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, узгоджуються з висновками, викладеними у наведеній вище постанові Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність 
та обґрунтованість судового рішення, а також містять посилання на факти, 
що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести 
до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников

Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь

                                                                                                                   О. М. Осіян

       С. Ф. Хопта

       В. В. Шипович