Постанова 
Іменем  України 
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 759/21372/19-ц
провадження № 61-7574св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого- Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),                             Тітова М. Ю.,
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - державний концерн «Укроборонпром»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача ДК «Укроборонпром» 35 150, 40 грн компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці та середній заробіток з 16 серпня 2016 року по день фактичного розрахунку, обґрунтовуючи тим, що він працював в ДК «Укроборонпром» з 18 квітня 2012 року на посадах провідного юрисконсульта та завідувача сектору та 15 серпня 2016 року був звільнений за угодою сторін. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про відпустки» (далі - ЗУ «Про відпустки») щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Аналогічна норма була відображена у пункті 5.8 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ДК «Укроборонпром» було визначено списки посад, до яких застосовувався ненормований робочий день. Посади, які обіймав позивач входили до даного списку. 
Зазначав, що пропрацював у ДК «Укроборонпром» 4 роки та 123 дні. Таким чином, він мав право на отримання 4,34х7=30 днів додаткової відпустки за особливий характер праці. При звільненні йому мали виплатити грошову компенсацію, за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці. Як випливає з довідки ДК «Укроборонпром» від 16 жовтня 2019 року № 768 компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці виплачена не була. Зі змісту довідки ДК «Укроборонпром» від 09 березня                  2017 року № 058 середньоденна заробітна плата за вказаний період складала                          (27 600,00+37 926,32+24 446,87+21 591,92 +18 200,00+16 694,74)х2/250=                                                    1 171,68 грн/день. Отже в день звільнення позивач мав отримати компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці у розмірі 1 171,68х30=35 150,40 грн. Крім того, станом на дату подання позову, 12 листопада 2019 затримка розрахунку складає 3 роки 120 днів. Отже, середній заробіток на дату подання позову за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає (120+365х3)х1650,15=2 004 932,25 грн. Таким чином, середній заробіток на дату подання позову за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає                                2 004 932,25 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив задовольнити позовні вимоги.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з ДК «Укроборонпром» на користь ОСОБА_1 35 150,40 грн компенсації за невикористану додаткову відпустку.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав доведеними позовні вимоги в частині невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку при звільненні, проте дійшов висновку про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вимоги є неспівмірними та такими, що заявлені з порушенням строків, передбачених статтею 233 КЗпП України. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задовольнити. 
 
У іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому у відповідності до вимог частини першої статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядається. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду                             від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16, постанові Верховного Суду                                від 12 лютого 2020 року у справі № 367/595/17, постанові Верховного Суду                              від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, постанові Верховного суду України від 16 січня 2008 року у справі № 6-17776св07 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2021 року ДК «Укроборонпром» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Фактичні обставини справи 
 
Судом встановлено, що наказом від 18 квітня 2012 року № 198-ОС ОСОБА_1 призначено на посаду провідного юрисконсульта відділу договірно-правової роботи управління правового забезпечення юридичного департаменту.
 
Відповідно до наказу від 13 червня 2014 року № 189-ОС позивача (працівників юридичного департаменту) переведено 16 червня 2014 року на посаду завідувача сектору взаємодії із правоохоронними та контролюючими органами управління претензійно-позовної роботи.
 
Судом також встановлено, що між адміністрацією та трудовим колективом ДК «Укроборонпром» було укладено колективний договір на 2012-2015 роки, який було схвалено загальними зборами трудового колективу ДК «Укроборонпром» 13 квітня 2012 року протоколом № 1.
 
Відповідно до пункту 5.2 колективного договору список професій і посад концерну, для яких застосовується ненормований робочий день визначається у додатку 1 до цього договору.
Встановлено, що посада позивача відносилась до посад, для яких застосовується ненормований робочий день.
 
Відповідно до пункту 5.8 колективного договору адміністрація надає за письмовою заявою працівника додаткову оплачувану відпустку, зокрема тривалістю до                                 7 календарних днів працівникам Концерну з ненормованим робочим днем, керуючись статтею 8 ЗУ «Про відпустки».
 
24 травня 2012 року ОСОБА_1 був ознайомлений із вказаним колективним договором.
 
12 серпня 2016 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 131-ОС звільнено та виплачено грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за                    36 календарних днів, у тому числі п`ять календарних днів за робочий період                                     з 18 квітня 2014 року по 17 квітня 2015 року, 24 календарних дні за робочий період з 18 квітня 2015 року  по 17 квітня 2016 року та сім календарних днів за робочий період з 18 квітня 2016 року по 15 серпня2016 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд апеляційної інстанції не врахував, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.
 
У справі, яка переглядається розрахунок із заробітної плати роботодавцем з позивачем не проведено, а заборгованість в розмірі 35150,40 грн стягнуто судовим рішенням, ухваленим у цій справі.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі                      2 004 932,25 грн. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі                               № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
 
Отже, висновок апеляційного суду про застосування принципу співмірності до спірних правовідносин з огляду на відмову в позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суперечить як положенням статті 116 КЗпП України, так і статті 117 КЗпП України. 
 
Враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду                               від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені обставини справи подібні до справи № 761/9584/15-ц, колегія суддів з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатимеобставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 35 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
 
Тому у відповідній частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 35 000,00 грн.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Ураховуючи те, що ОСОБА_1 в силу закону звільнений від сплати судового збору, судові витрати, в розмірі 164,78 грн - за подання позову в частині задоволених позовних вимог, 247,17 грн - за подання апеляційної скарги та 329,56 грн - за подання касаційної скарги, а всього - 741,51 грн, слід стягнути з Державного концерну «Укроборонпром» в дохід держави.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року в частині позовних ОСОБА_1 до державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.
 
Стягнути з державного концерну «Укроборонпром» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі        35000,00 грн.
 
Стягнути з державного концерну «Укроборонпром» (Код ЄДРПОУ 37854297) на користь Державної судової адміністрації України (отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код ЄДРПОУ 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір» (Державна судова адміністрація України) судовий збір за перегляд справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій в розмірі 741,51 грн (сімсот сорок одна гривня п`ятдесят одна копійка).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                       В. М. Коротун
М. Ю. Тітов