Справа № 447/709/19                                Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І. 
Провадження № 22-ц/811/478/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Мікуш Ю.Р.
суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
З участю: позивача   ОСОБА_1 та його представника адвоката Гивель В.П., представника ОСОБА_2 -адвоката Дмитрович Н.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу №447/709/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третьої особи державного нотаріуса Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок Оксани Ярославівни про визнання недійсним договору дарування,-
в с т а н о в и в :
01.04.2019 року ОСОБА_3 звернувся в Миколаївський районний суд Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи: державного нотаріуса Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок Оксани Ярославівни про визнання недійсним договору дарування.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він, ОСОБА_3 , був власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . На підставі затвердженої Миколаївським районним судом Львівської області мирової угоди, позивач набув у власність 1\3 частину домоволодіння, а інших 2/3 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 набула його колишня дружина ОСОБА_4 
19.04.2016р. ОСОБА_3 уклав договір дарування 1/3 частини належного йому житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, із своєю донькою ОСОБА_2 . Вважає що такий договір є недійсним, так як він був укладений під впливом тяжких обставин. На момент укладення договору дарування позивач тяжко хворів, йому діагностовано онкологію. Оскільки на даний час стан здоров`я позивача покращився, а відповідачка не бажає зареєструвати його в будинку та повернути подаровану їй частину, ОСОБА_3 звернувся в суд з метою захисту своїх цивільних прав, шляхом визнання договору дарування від 19.04.2016року недійсним.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що факт хвороби підтверджено належними медичними документами, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки. На час укладення договору , вважав, що помре, а тому йому не потрібне буде житло. Тяжка обставина, під впливом якої він уклав договір змінилась , оскільки йому стало краще та в даний час необхідне місце проживання, однак дочка відмовляється його зареєструвати у будинку. Наголошує на тому, що твердження відповідача про усну домовленість між ними про погашення кредитних боргів не відповідає дійсності , оскільки на погашення боргу проводились відрахування з пенсії, докази про що, суд безпідставно не долучив до справи. Звертає увагу, що подати зазначені докази у підготовчому засіданні не мав можливості, так як отримав довідку з пенсійного фонду та довідку про доходи лише після закриття підготовчого засідання. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3 та його представника адвоката Гивель В.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача адвоката Дмитрович Н.В., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1 ст..5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 , в минулому він ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та на даний час ОСОБА_3 на підставі Свідоцтв про зміну прізвища, ім`я, по батькові за 2014 рік.
Відповідно до ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 16.05.2015 року та ухвали цього ж суду від 26.06.2015 року про виправлення описок, позивач ОСОБА_3 набув у власність 1/3 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 із відповідною частиною земельної ділянки за тією ж адресою.
19 квітня 2016 року між ОСОБА_3 як дарувальником та ОСОБА_2 як обдарованою укладено Договір дарування 1/3 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер № 980 (а.с.11). 
Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я.
Відповідно до ст.717 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Позивач зазначає, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки внаслідок тяжкого захворювання він був безнадійний для подальшого життя, а тому з метою уникнення дочці ОСОБА_2 різних непорозумінь та належного його поховання, вирішив віддарувати 1/3 частину належного йому на праві власності житлового будинку.
Однак, з часом він видужав після тривалого лікування та звернувся до відповідача ОСОБА_2 про реєстрацію його у частині подарованого житлового будинку, на що отримав відмову та змушений звернутися в суд про визнання договору дарування недійсним внаслідок вчинення такого під впливом тяжкої обставини.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено тяжких обставин, що стали причиною вчинення правочину. Суд зазначає, що позивач ОСОБА_3 під час укладення правочину розумів значення своїх дій, сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, а відтак правових підстав для визнання такого правочину недійсним у суду немає.
З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.
За приписами ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину прописані у статті 203 Цивільного кодексу (далі ЦК).
За змістом ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
Правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст..233 ЦК) характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним, незалежно від того, хто був його ініціатором.
За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.
У роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.23 прописано, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі cт.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс/16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Для того, щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст..233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, як докази: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
Із матеріалів справи, зокрема, із Виписок із медичної карти хворого, встановлено, що позивач ОСОБА_3 , починаючи з 2013 року неодноразово перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, проходив різні обстеження та лікування. Згідно довідки Франківської міжрайонної МСЕК серія 10ААВ № 834901 від 02.12.2015 року позивача ОСОБА_3 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання. На протязі 2016 року ОСОБА_3 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, був поставлений на диспансерний облік у районного онколога з 02.04.2018 року після встановлення остаточного діагнозу, що є продовженням лікування з 2013 року та знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку. Саме, будучи тяжко хворим у 2016 році та, як він пояснив, безнадійним, з метою недопущення у майбутньому різних непорозумінь із сторони інших спадкоємців, добровільно, за його ініціативою внаслідок тяжких обставин, які склалися у зв`язку з тяжкою хворобою, усвідомлюючи наслідки уклав 19.04.2016 року Договір дарування 1/3 частини житлового будинку у АДРЕСА_1 .
Відповідно до Довідки серія 12ААА №814526 від 17.05.2018 року позивачу ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання.
Позивачем ОСОБА_3 пояснено, що після проведених двох операцій у 2018 році, стан його здоров`я покращився, він став відчувати приплив сил і надію на життя. Після звернення до дочки ОСОБА_2 про реєстрацію його за попереднім місцем проживання у подарованій ним їй частині житлового будинку, отримав відмову, що стало причиною звернення до суду про розірвання Договору дарування, укладеного для нього на вкрай невигідних умовах.
Суд не приймає як доказ пояснення представника відповідача адвоката Дмитрович Н.В. про те, що дочка не вважала за необхідне реєструвати позивача ОСОБА_3 у спірній частині житлового будинку з причин, що останній неодноразово брав кредити, вона змушена була такі погашати і в подальшому знову може такі брати, що може призвести до втрати житла. 
Позивач ОСОБА_3 на зазначене пояснив і таке відповідає доданими довідками АТ КБ «Приватбанк», що кредити він брав з метою купівлі медикаментів під час лікування і погашав заборгованість через Пенсійний фонд шляхом відрахування із пенсії (а.с. 174 ).
Відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскільки спірний Договір дарування від 19.04.2016 року укладений дарувальником ОСОБА_3 внаслідок тяжких обставин.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч.1 п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,-суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування від 19 квітня 2016 року 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори, реєстровий номер №980.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш
Судді: Т.І.Приколота
Р.В.Савуляк