ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7559/21 Справа № 202/6162/20  	  	Суддя у 1-й інстанції - Мачуський О. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого – Куценко Т.Р. 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О. 
за участю секретаря – Керімової - Бандюкової Л.К. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, - 

                                ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності. 
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що з 12.02.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від цього шлюбу мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       15.05.2011 року вона уклала договір позики з ОСОБА_4 на суму 40 000 доларів США для придбання для її сім`ї квартири АДРЕСА_1 , усі ці кошти вона сплатила продавцю при оформленні договору купівлі-продажу цієї квартири. 
       10 червня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а відповідач ОСОБА_2 купив вищевказану квартиру, продаж квартири за домовленістю здійснено за 64 000 грн.
       15 листопада 2017 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано.
       Позивачка посилається на те, що квартира придбана за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності та просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 /а.с. 2-5/.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності було відмовлено /а.с. 157-160/.
       Своє рішення суд обгрунтував тим, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року було встановлено, що спірна квартира хоча й була придбана у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_2 і це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою власністю. 
       З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 165-168/.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
       Судом встановлено, що сторони з 12.02.2010 року перебували у шлюбі, про що Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ зроблено актовий запис № 62, який був розірваний рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2017 року /а.с. 10, 12/.
       Від цього шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с. 6/.
       10 червня 2011 року укладається договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , де продавцем є ОСОБА_5 а покупцем ОСОБА_2 , договір посвідчено приватним нотаріусом ДНО Дніпропетровської області, актовий запис № 1759 /а.с. 7-8/.
       Відповідно до витягу з реєстру про державну реєстрацію прав КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради право приватної власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 /а.с. 9/.
       З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя посилалася на те, що вони за спільні кошти подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та з урахуванням того, що з нею проживає дитина, враховуючи її інтереси просила суд визнати за нею право власності на 2\3 частини квартири. 
        У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про визнання права власності зазначивши, що спірна квартира є його особистою власністю, так як 07.07.2010 року він приватизував двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку він продав 01.04.2011 року, та за виручені кошти 10.06.2011 року купив спірну квартиру, яка складається з трьох кімнат.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовлено. 
       Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 28-30/.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року рішення залишено без змін /а.с. 32-36/.
       Постановою Верховного Суду від 14 липня 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишено без змін /а.с. 38-50/.
       Відповідно до положень частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
       Таким чином, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2019 року встановлено факт придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 , а позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зворотнього. 
       З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає,що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. 
       Щодо посилань позивачки ОСОБА_1 на договір позики від 15 травня 2011 року укладений між нею та ОСОБА_6 , предметом якої є грошові кошти у сумі 40 000 доларів США, які вона позичила на придбання спірної квартири, то суд правильно прийшов до висновку, що їх не можна брати до уваги, так як позивачка не змогла пояснити чому при розгляді цивільної справи про розподіл майна подружжя у трьох судових інстанціях нею не було зазначено про існування цього договору, а також не підтверджено придбання квартири за позичені кошти. Розписка була долучена тільки до позовної заяви яка була подана до суду у жовтні 2020 року. 
       Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. 
       Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
       Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року - залишити без змін. 
       
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров