Постанова
Іменем України
23 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 712/1936/18
провадження № 61-7883св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Бараненко Ірина Корніївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Василенко Л. І., Єльцова В. О. від 06 квітня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Інформація про рух справи в судах та короткий зміст заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округуБараненко І. К., про визнання права власності на майно, визнання недійсним свідоцтва, визнання недійсним правочину.
Позов обґрунтовано тим, що згідно договору дарування від 07 серпня 
2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 8338, він отримав у власність від свого батька ОСОБА_4 (дарувальник) нерухоме майно, а саме: 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 . Вказана частина будинку на момент відчуження належала дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору дарування та рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2007 року.
Згідно з пунктом 13 вказаного договору він був вчинений за, отриманою у встановленому законом порядку, згодою іншого подружжя. 
Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно ним не здійснювалась. Однак, з моменту укладення зазначеного договору дарування та по час звернення до суду із цим позовом нерухоме майно перебуває у його володінні, він має вільний доступ до нього та зареєстрований за адресою знаходження цього майна.
За його згодою нерухомість перебуває у користуванні ОСОБА_2 , яка є його сестрою, та ОСОБА_3 , яка є його племінницею. Будь-яких правочинів щодо відчуження цього майна або надання таких правомочностей іншим особам він не вчиняв.
ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько, ОСОБА_4 помер. Бажаючи зареєструвати майно в реєстрі речових прав, та вчинити стосовно нього інші нотаріальні дії, він 10 серпня 2017 року звернувся до нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Старовойтової О. С., де дізнався, що згідно даних реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на належну йому 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 зареєстровано за його батьком ОСОБА_4 , з часткою 9/50 та за ОСОБА_3 з часткою 9/25 (18/50) на підставі договору дарування № 4683 від 24 листопада 2012 року.
12 лютого 2018 року він звернувся до комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (далі - 
КП «ЧООБТІ») з метою ознайомлення із реєстраційною справою на домоволодіння, з якої дізнався, що у серпні 2012 року право власності на належні йому 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 було зареєстровано за його матір`ю, ОСОБА_5 (в розмірі 1/3 частки) та за сестрою, ОСОБА_2 (в розмірі 1/3 частки), як на спадкове майно на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29 серпня 2012 року № 3384 та № 3386, виданих приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К. щодо майна померлого ОСОБА_4 .
У подальшому 24 листопада 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відчужили вищевказані частки, а саме 9/25 (18/50) частини вищевказаного будинку на користь ОСОБА_3 згідно договору дарування 
від 24 листопада 2012 року, зареєструвавши таке право в реєстрі прав власності на нерухоме майно 04 грудня 2012 року. 
Вважав, що після набуття ним права власності на вказане майно, воно було незаконно відчужено на користь ОСОБА_2 , шляхом спадкування та в подальшому відчужено на користь ОСОБА_3 , і таке відчуження відбулося поза його волею.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 серпня 2012 року № 3384, видане ОСОБА_5 на 1/3 частину спадкового майна, посвідчене приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К.;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом 
від 29 серпня 2012 року № 3386, видане ОСОБА_6 на 1/3 частину спадкового майна, посвідчене приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К.;
- визнати недійсним договір дарування від 24 листопада 2012 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на дарування 9/25 часток в праві власності на житловий будинок;
- визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме: на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по 
АДРЕСА_1 , яке набуте ним на підставі договору дарування від 07 серпня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 8338.
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування. 
Зустрічний позов мотивовано тим, що її батько не повідомляв про існування такого договору дарування і про його існування вона довідалась із позову брата.
Як до укладення договору дарування від 07 серпня 2007 року, так і після його укладення у спірному будинку по 
АДРЕСА_1 проживали її батьки та дочка, ОСОБА_3 зі своєю сім`єю, яка фактично доглядала за її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_1 не проживав у спірному будинку.
Договір дарування був нотаріально посвідченим, але не було проведено його державну реєстрацію.
Після смерті ОСОБА_4 його поховання здійснювала ОСОБА_3 . 
ОСОБА_2 вважала, що дарувальник ОСОБА_4 фактично не подарував, а обдаровуваний ОСОБА_1 не прийняв дар і умисно не провів державної реєстрації договору дарування, тому вказане майно, після смерті ОСОБА_4 було отримано нею та її матір`ю ОСОБА_5 як спадкове майно. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати договір дарування від 07 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н. А., недійсним.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 червня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду із позовом ОСОБА_1 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 
2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним договір дарування 
від 07 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н. А. на нерухоме майно, а саме 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за відсутності державної реєстрації учасники цивільного обороту не можуть набути права на нерухоме майно. Тільки зареєстроване право надає можливість відчужувачу однозначно стверджувати про правомірність його володіння річчю. 
Основу державної реєстрації складає публічна достовірність, бо саме записом у державному реєстрі складається повне уявлення про право, тобто в тому вигляді, обсязі і порядку, в якому вони занесені.
Задовольняючи зустрічний позов про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив дійшов висновку, що дарувальник ОСОБА_4 фактично не передав, а обдаровуваний ОСОБА_1 не прийняв дар та умисно не провів державну реєстрацію договору дарування 07 серпня 2007 року, у зв`язку з чим у нього не виникло права власності на нерухоме майно, а саме на 27/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . 
Вказане майно після смерті ОСОБА_4 було на законних підставах успадковано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 як спадкоємцями першої черги за законом, та отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, а частка позивача у спадщині залишилась неоформленою, оскільки він 
не отримував свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір дарування від 07 серпня 2007 року був укладений без наміру створити юридичні наслідки, а тому є недійсним.
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2018 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом 
від 29 серпня 2012 року реєстраційний номер № 3384, видане 
ОСОБА_5 на 1/3 частину спадкового майна, що складається із 27/50 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К.; 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом 
від 29 серпня 2012 року, реєстраційний номер № 3386, видане ОСОБА_2 на 1/3 частину спадкового майна, що складається із 27/50 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К.; 
Визнано недійсним договір дарування від 24 листопада 2012 року, реєстраційним номер 4683, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на дарування 9/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К.
У задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, а саме: на 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по 
АДРЕСА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що системний аналіз статей 346, 717, 719, 722 ЦК України і положень договору дарування укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , дають підстави для висновку про те, що право власності на подароване майно перейшло до обдарованого в момент прийняття дарунку. Таким чином, після укладенням договору дарування припинено право власності у ОСОБА_4 на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого по АДРЕСА_1 . 
За відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежена у праві розпорядження цим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на майно.
Апеляційний суд дійшов висновку, що 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , яке було предметом оспорюваного договору дарування 
від 07 серпня 2007 року, не могли входити до складу спадщини 
після смерті ОСОБА_4 , який за життя розпорядився цим майном шляхом його дарування ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання за 
ОСОБА_1 права власності на 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , апеляційний суд виходив із того, що за наявності договору дарування від 07 серпня 2007 року у визнання такого права ще й за рішенням суду немає потреби.
Постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2019 року залишено без змін.
14 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Черкаського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2019 року.
Заява мотивована тим, що лише у листопаді 2020 року їй стала відома причина укладення договору дарування від 07 серпня 2007 року, а саме ОСОБА_1 будучи зареєстрований як фізична особа-підприємець мав заборгованості за результатами своєї діяльності. ОСОБА_4 побоюючись звернення стягнення на майно, а саме 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 , підписав у нотаріуса договір дарування.
ОСОБА_1 умисно не провів державної реєстрації договору дарування від 07 серпня 2007 року та не прийняв дар, оскільки при переоформленні стало би відомо, що він навмисно ввів у оману ОСОБА_4 підписавши з ним не договір довічного утримання, а договір дарування.
Наведені обставини, заявник вважає нововиявленими, оскільки введення однієї сторони договору в оману, а договір укладений в результаті обману є недійсним. Стверджувала, що юридично був укладений договір дарування, а фактично - договір довічного утримання.
Посилаючись на істотність даних обставин, ОСОБА_2 просила задовольнити її заяву та переглянути за нововиявленими обставинами постанову апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2019 року, скасувавши вказану постанову та залишивши без змін рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2018 року.
Короткий зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови апеляційного суду Черкаської області від 19 березня 2019 року відмовлено.
Апеляційний суд виходив із того, що обставини, на які посилається заявник не є нововиявленими і передбачені законом підстави для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржену ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення вимог її заяви в повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
05 травня 2021 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 рокувідкрито касаційне провадження і витребувано матеріали справи із районного суду.
У червні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, постановляючи оскаржену ухвалу, не врахував, що наприкінці 2020 року заявнику стало відомо про факти незаконних дій ОСОБА_1 , які стали підставою укладення оспорюваного договору дарування.
Так, із 27 січня1999 року ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець, є засновником, керівником, або кінцевим беніфенціаром декількох підприємств, має значну кредиторську заборгованості та є боржником, як перед державою так і перед фізичними та юридичними особами. 
Побоючись, що можуть звернути стягнення на майно ОСОБА_4 , не читаючи, підписав у нотаріуса договір дарування, який є фіктивним, укладеним з метою уникнення виконання грошового зобов`язання.
Після прийняття Верховним Судом постанови від 07 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 зізнався їй у тому, які були справжні причини укладення договору дарування 07 серпня 2007 року.
Вважає, що апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду України у постановах від 19 жовтня 2016 року в справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року в справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року в справі № 359/1654/15-ц та постановах Верховного Суду від 96 березня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц, від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У серпні 2021 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, доводи якого не можуть бути враховані, оскільки відзив поданий з пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н. А., та зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 8338.
Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 як дарувальник безоплатно передає у власність ОСОБА_1 , як обдаровуваного нерухоме майно, а саме: 27/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по 
АДРЕСА_1 , що має наступні характеристики: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 94,2 кв. м, житловою площею 50,4 кв. м глинобитний, обкладений цеглою, надвірні споруди: сарай «Б», сарай «б», вбиральня «В», вбиральня «Г», погріб «Ж», сарай «Д», огорожа 1-4, водоколонка 5, замощення 1.
Пунктом 13 договору дарування передбачено, що право власності на відчужувану частину житлового будинку у обдарованого виникає з моменту його прийняття, а саме одержання примірника договору після його нотаріального посвідчення. Згода іншого подружжя на укладення зазначеного договору отримана у встановленому законом порядку.
Водночас пунктом 14 договору сторонам роз`яснено норми статей 182, 
215-220, 225, 228-236, 717-728 ЦК України. 
Крім того, обдарованому роз`яснено зміст статті 14 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», в редакції що діяла на момент виникнення цих правовідносин.
Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно не здійснювалась.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .
Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Бараненко І. К. за заявами ОСОБА_5 , дружини померлого, та його дочки ОСОБА_2 від 22 травня 2012 року була заведена спадкова справа № 10/2012.
Встановлено коло спадкоємців першої черги за законом: дружина ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 .
В подальшому нотаріусом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину по 1/3 частці в спадковому майні кожного. При цьому ОСОБА_1 за видачею свідоцтва про право на спадщину не звертався.
24 листопада 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_3 9/25 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд, що знаходиться за адресою 
АДРЕСА_1 , згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 4683, та здійснено державну реєстрацію прав КП «ЧООБТІ» 04 грудня 2012 року.
Позиція Верховного Суду
За змістом статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
Частиною другої статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справ; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
Відповідно до частини п`ятої статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.
Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
Цей принцип передбачає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, 
№ 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що обставини, на які посилається  ОСОБА_2 , не є нововиявленими в розумінні ЦПК України.
Такий висновок є правильним, оскільки, звертаючись до суду із зустрічним позовом  ОСОБА_2 обґрунтовувала недійсність договору дарування, укладеного 07 серпня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 тим, що дарувальник ОСОБА_4 фактично не передав, а обдаровуваний ОСОБА_1 не прийняв дар та умисно не провів державну реєстрацію права власності, чому була надана відповідна оцінка судами апеляційної та касаційної інстанцій. Натомість посилаючись на необхідність перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, заявник посилалася на те, що договір дарування укладений під впливом обману і є фіктивним, а ОСОБА_1 умисно не реєстрував своє право власності на домоволодіння маючи значні борги. 
Крім того в касаційній скарзі ОСОБА_2 посилалась на те, що договір дарування від 07 серпня 2007 року є недійсним, оскільки укладений з метою уникнення виконання грошових зобов`язань.
Наведені ОСОБА_2 доводи спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі, свідчать про незгоду із обставинами встановленими апеляційним судом у постанові від 19 березня 2019 року, а крім того містять обґрунтування нових підстав недійсності правочину, а отже не можуть вважатися нововиявленими обставинами в розумінні ЦПК України. 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. В. Білоконь О. М. Осіян