Ухвала
18 листопада 2021 року                                                                                           
м. Київ
 
справа № 336/1991/21                                                                                                      
провадження № 51-5415 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 
на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року,
встановив:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року задоволено подання начальника Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області про скасування звільнення від покарання та направлення для відбування покарання ОСОБА_4 , засудженого вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 липня 2019 року за ч. 12 ст. 185 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі.
УхвалоюЗапорізького апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року вказану ухвалу районного суду залишено без змін.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 424 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК) у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду 
в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. 
Право на оскарження судових рішень укасаційному порядку не є абсолютним. 
Так, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
З огляду на ч. 6 ст. 539 КПК, за наслідками розгляду клопотання (подання) 
суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.
За змістом статей 424та 539 КПК, судове рішення суду апеляційної інстанції, прийняте за результатами розгляду скарги на ухвалу, якою вирішуються питання, пов`язані з виконанням вироку, касаційному оскарженню не підлягає.
Крім того, за приписами ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі – Закон № 1402-VIII), Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами 
при застосуванні таких норм права.
Щодо вказаного питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок в постанові від 18 березня 2019 року (справа № 756/9514/15-к, провадження за касаційною скаргою № 51-115 кмо 17), зазначивши, що за змістом п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 424,                                 ч. 6 ст. 539 КПК ухвали суду першої інстанції про вирішення питань, пов`язаних 
із виконанням вироку, після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції за результатами такого перегляду оскарженню                                  в касаційному порядку не підлягають. Такий висновок об`єднана палата сформулювала у справі за аналогічних обставин, а саме, за наслідком розгляду касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року, якою було задоволено подання Оболонського РВ КВІ у м. Києві, скасовано звільнення від відбування покарання 
з випробуванням, призначеного вироком Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2014 року, та направлено засудженого для відбування покарання 
у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Таким чином, оскаржувані засудженим ОСОБА_4 судові рішення 
не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду 
м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду 
від 27 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і :

 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                         ОСОБА_3