ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 листопада 2021 року           справа №200/881/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В. секретар судового засідання Сізонов Є.С., за участю представника відповідача – Тараненко О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. у справі № 200/881/20-а (головуючий І інстанції Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту кіберполіції Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

20 січня 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Департаменту кіберполіції Національної поліції України (далі – відповідач, Департамент), надісланий на адресу суду 15 січня 2020 року, в якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 17 і 24 лютого 2020 року,  позивач просив:
1. визнати протиправними дії Департаменту, які полягали у безпідставному застосуванні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 “Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання” у якості нормативно-правового акта для нарахування і сплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб та для нарахування і сплати середнього заробітку за весь час затримки несплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб по 21 березня 2019 року;
2. зобов`язати Департамент нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100 у сумі 6  123,53 грн;
3. зобов`язати Департамент нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб по 20 березня 2019 року у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100 у сумі 26  449,55 грн;
4. зобов`язати Департамент нарахувати та виплатити з урахуванням раніше виплаченої суми ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб, з 22 березня 2019 року по день ухвалення судового рішення у справі у відповідності до абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи з суму одноденного грошового забезпечення 494,85 грн;
5. визнати протиправними дії Департаменту щодо утримання з суми, визначеної ОСОБА_1 за рішенням суду розміру компенсації за невикористані відпустки з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб та суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб по день винесення рішення у справі, податку з доходів фізичних осіб;
6. зобов`язати Департамент виплатити ОСОБА_1 безпідставно утриманий з суми компенсації за невикористані відпустки з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб визначеної ОСОБА_1 за рішенням суду, - податок з доходів фізичних осіб в розмірі 3  168,63 грн та з суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб по день винесення рішення у справі, податок з доходів фізичних осіб в розмірі 10  100,02 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що проходив службу в органах Національної поліції; наказом від 27 серпня 2018 року № 146о/с його було звільнено зі служби.
У зв`язку з тим, що Департамент допустив бездіяльність, яка полягала у не нарахуванні і невиплаті компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015-2017 роки, позивач був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/12874/19-а від 21 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволений частково, Департамент зобов`язано:
- внести зміни до наказу від 27 серпня 2018 року № 146о/С про звільнення позивача зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб;
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб; 
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб по день винесення рішення у справі.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач зазначає, що 21 жовтня 2019 року і 22 листопада 2019 року на виконання рішення суду у справі № 200/12874/19-а Департамент перерахував на рахунок позивача у банківській установі грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 14  170,84 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 62  509,00 грн.
Для з`ясування повноти виконання відповідачем рішення суду позивач звернувся до Департаменту із запитом, в якому просив повідомити якими нормативно-правовими актами керувалися посадові особи Департаменту під час нарахування і виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку; які складові грошового забезпечення були враховані при нарахуванні і виплаті заборгованості; які суми грошового забезпечення були враховані при цьому (сума середнього заробітку та період, за який вона обчислена); тощо.
Листом від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019 Департамент повідомив позивачеві, що під час нарахування і виплати компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку керувався нормами наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 “Про Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання”, згідно з п. 8 розділу ІІІ якого виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавстві на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Департамент також повідомив, що під час нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку враховував місячне грошове забезпечення позивача на момент звільнення, яке становило 11  022,22 грн; одноденний розмір грошового забезпечення склав 366,74 грн; нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку за 2015-2017 роки складає: 366,74 грн х 48 діб = 17  603,52 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору), а сума середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку по день винесення рішення суду становить: 201 календарний день х 366,74 грн = 73  714,74 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового податку).
Позивач доводить, що під час нарахування і виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку Департамент безпідставно застосував норми Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі – Порядок та умов № 260).
На переконання позивача, до спірних правовідносин мали бути застосовані норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а саме абз. 1 п. 2 глави ІІ та п. 7 глави IV цього порядку.
Позивач зазначає, що відповідно до п. 7 глави IV Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, ... , або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Позивач зазначає, що розмір його грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року, тобто за 12 місяців, що передували звільненню, становив 175  481,56 грн; кількість календарних днів, які враховуються під час обчислення компенсації за невикористані відпустки, складає 355, а кількість днів невикористаної відпустки – 48.
Таким чином, на думку позивача, сума компенсації за невикористані відпустки мала становити 23  727,08 грн ((175  481,56 грн / 355 днів) х 48 днів = 23  727,08 грн).
Норми Порядку та умов № 260 регламентують виплату компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, а тому, на переконання позивача, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Крім того, позивач не згоден з нарахованою і виплаченою йому сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку. Стверджує, що вона має обчислюватись із застосуванням абз. 3 п. 2 глави ІІ Порядку № 100.
Позивач зазначає, що його грошове забезпечення за липень 2018 року становило 14  155,36 грн, за серпень 2018 року – 16  525,53 грн.
Середньоденна сума грошового забезпечення становила ((14  155,36 грн + 16  525,53 грн) / (31 календарний день липня 2018 року + 31 календарний день серпня 2018 року) = 498,32 грн.
Період затримки становив 201 день.
Як наслідок сума середнього заробітку мала становити 100  164,29 грн (498,32 грн х 201 день).
Натомість Департамент фактично виплатив позивачу 26  449,55 грн.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, а тому звернувся до суду з зазначеним  позовом.
Збільшуючи позовні вимог позивач покликався на те, що Департамент рішення суду у справі № 200/12874/18-а виконав неправильно, протиправно застосувавши для розрахунку Порядок та умови № 260 замість Порядку № 100 і навмисно зменшив суму компенсаційних виплат (грошову компенсацію за невикористані відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) з метою виплати не всієї належної позивачу суми за період з 01 вересня 2018 року по 21 березня 2019 року (дата ухвалення судового рішення), фактично розрахунку з позивачем не здійснив, а тому позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.
Також позивач наголошував на тому, що відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних поліцейськими у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Позивач зазначає, що рішенням суду у справі № 200/12874/18-а на Департамент покладений обов`язок сплатити вказані суми, а тому жоден державний орган, установа, організація, інша особа, а також відповідач не мають права змінювати рішення суду на власний розсуд, в тому числі стягувати податки та збори, інші обов`язкові платежі з присуджених сум, якщо цього прямо не передбачено безпосередньо в рішенні суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. у справі № 200/881/20-а позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправною бездіяльність Департаменту кіберполіції Національної поліції України, яка полягала у не виплаті ОСОБА_1 одночасно з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2015-2017 роки суми компенсації утриманого податку на доходи фізичних осіб. Зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб) в сумі 22  993 (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 47 копійок (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та виплатити її ОСОБА_1 з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів і фактично виплаченої суми такої компенсації – 14  170 (чотирнадцять тисяч сто сімдесят) гривень 84 копійки та з одночасною компенсацією суми податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44. Визнано протиправними дії Департаменту кіберполіцїі Національної поліції України, які полягали у застосуванні наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 “Про Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання” для нарахування і виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2015-2017 роки. Зобов`язано Департамент кіберполіції Національної поліції України нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки виплати компенсації за невикористану щорічну основну відпустку (з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб) по день винесення Донецьким окружним адміністративним судом рішення від 21 березня 2019 року у справі 200/12874/18-а в сумі 98  052 (дев`яносто вісім тисяч п`ятдесят дві) гривні 74 копійки (з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) та виплатити її ОСОБА_1 з відрахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та фактично виплаченої суми – 62  509 (шістдесят дві тисячі п`ятсот дев`ять) гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  наступного висновку. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що встановлено на підставі паспорта громадянина Україна № НОМЕР_1 , виданого 26 липня 2018 року; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 07 липня 2018 року № 1439-1886625-2018.
Позивач набув статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 вересня 2018 року № 0000618944/1414022146.
ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 12 травня 2016 року Головним управлінням Національної поліції у Донецькій області.
Відповідач – Департамент кіберполіції Національної поліції України (ідентифікаційний код: 40116400, місцезнаходження: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 19) зареєстрований як юридична особа 11 листопада 2015 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.
З 05 листопада 2015 року позивач проходив службу в Національній поліції.
31 серпня 2018 року згідно з наказом Департаменту від 27 серпня 2018 року № 146о/с підполковник поліції ОСОБА_1 , старший інспектор з особливих доручень відділу протидії кіберзлочинам в Донецькій області, був звільнений зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” (за власним бажанням).
Цим же наказом позивачу була установлена щомісячна премія за серпень 2018 року в розмірі 49,69 відсотків.
Наказ містив інформацію про те, що невикористана позивачем частина щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік становить 15 діб.
Після звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 неодноразово звертався до Департаменту з приводу нарахування та виплати йому компенсації за невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2015-2017 роки (листи від 30 липня 2018 року та від 07 вересня 2018 року), на що отримував відповідь про те, що виплата компенсації за невикористані відпустки не в рік звільнення законодавством не передбачена (листи від 06 вересня 2018 року та від 04 жовтня 2018 року).
Не погоджуючись з невиплатою грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2015-2017 роки, позивач звернувся до суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі № 200/12874/18-а позов ОСОБА_1 задоволений частково, а саме зобов`язано Департамент:
- внести зміни до наказу від 27 серпня 2018 року № 146о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб;
нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб;
нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року – 3 доби, за 2016 рік – 15 діб, за 2017 рік – 30 діб по день винесення рішення у справі.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року і набрало законної сили.
15 жовтня 2019 року Департамент звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 200/12874/18-а, обґрунтованою тим, що у рішенні суд не вирішив питання про середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку.
21 жовтня 2019 року Донецький окружний адміністративний суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні заяви Департаменту про ухвалення додаткового рішення.
Відмовляючи у задоволенні заяви суд виходив з того, що при розгляді справи № 200/12874/18-а застосування Порядку № 100 чи Порядку та умов № 260 не було предметом спору.
Суд встановив, що на виконання рішення суду по справі № 200/12874/18-а Департамент здійснив нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015-2017 роки.
Як свідчить розрахунковий листок за жовтень 2019 року, ОСОБА_1 нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 17  603,52 грн; з цієї суми відповідач утримав 3  168,63 грн – податку на доходи фізичних осіб та 264,05 грн – військового збору, фактично позивачу виплачено – 14  170,84 грн.
Факт виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку підтверджений випискою по рахунку позивача, відкритому в АТ “Укргазбанк” від 21 жовтня 2019 року (зараховані 14  170,84 грн з призначенням платежу грошова компенсація за невикористану відпустку згідно з виконавчим провадженням ВП № 60167721).
Розрахунок суми компенсації відповідач навів у наданій суду довідці, згідно з якою при розрахунку та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічних чергових відпусток при звільненні ОСОБА_1 зі служби в поліції за 2015-2017 роки враховані норми постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 “Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції” та абз. 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку та умов № 260.
Департамент виходив з того, що грошове забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення становило 11  002,22 грн, в тому числі посадовий оклад – 2  700,00 грн, оклад за спеціальним званням – 2  200,00 грн, 50% надбавка за стаж служби в поліції – 2  450,00 грн, 49,69% премії – 3  652,22 грн.
Одноденний розмір грошового забезпечення позивача становив: 11  002,22 грн / 30 календарних днів = 366,74 грн.
Нарахована компенсація за невикористану відпустку, за розрахунком відповідача, складає 17  603,52 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб) (366,74 грн х 48 днів).
Аналогічну інформацію Департамент надав у відповідь на запит позивача, про що свідчить лист відповідача від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019.
Як свідчить розрахунковий лист за листопад 2019 року, ОСОБА_1 нарахована компенсація за час затримки розрахунку в сумі 73  714,74 грн, з цієї суми відповідач утримав 10  002,22 грн; військовий збір – 1  105,72 грн; фактично позивачу виплачено – 62  509,00 грн.
Факт виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку підтверджений випискою по рахунку позивача, відкритому в АТ “Укргазбанк” від 21 листопада 2019 року (на рахунок позивача зараховані 62  509,00 грн – середній заробіток за період затримки розрахунку згідно з виконавчим провадженням).
Розрахунок суми компенсації відповідач навів у наданій суду довідці.
Період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку по 20 березня 2019 року складає 201 день (вересень 2018 року – 30 днів, жовтень 2018 року – 31 день, листопад 2018 року – 30 днів, грудень 2018 року – 31 день,  січень 2019 року – 31 день, лютий 2019 року  - 28 днів, березень 2019 року – 20 днів).
За розрахунком відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 201 день х 366,74 грн = 73  714,74 грн (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору).
Аналогічну інформацію Департамент надав у відповідь на запит позивача, про що свідчить лист відповідача від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019.
26 листопада 2021 року позивач звернувся до Департаменту з інформаційним запитом, в якому просив повідомити якими нормативно-правовими актами керувалися посадові особи Департаменту під час нарахування і виплати компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку; які складові грошового забезпечення були враховані при нарахуванні і виплаті заборгованості; які суми грошового забезпечення були враховані при цьому (сума середнього заробітку та період, за який вона обчислена); тощо.
Листом від 03 грудня 2019 року № 6667/38/01-2019 Департамент повідомив, що під час нарахування і виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації керувався нормами п. 8 розділу ІІІ та п. 3 розділу І Порядку та умов № 260.
Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
         Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Положеннями ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.
Приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Таким чином нормами процесуального закону встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для зобов`язання відповідача належним чином виконати рішення суду.
Вказані правові норми мають на меті забезпечити належне виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту - визнати протиправними дій та зобов`язання вчинити нарахувати та сплатити відмовідні суми - є одним із способів виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі № 200/12874/18-а. Отже, спір у справі є тотожним, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої  інстанції  не дослідв характер правовідносин, що виникли між сторонами та не звернув увагу, що підставою звернення до суду з даним позовом є неналежне виконання, на думку позивача,  судового рішення, як наслідок допустили порушення норм процесуального права, яке полягає у незастосуванні спеціальних правових норм, які передбачені у ст. 383 КАС України.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Спір у справі, що розглядається, є тотожним спору у справі № 200/12874/18-а , що розглянув Донецький окружний адміністративний суд (постанова від 21.03.2019), оскільки він виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Відтак є підстави для закриття провадження у справі.
Відповідно до приписів п.1 ч. 1 стаття 319 судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а, від 06.02.2019 у справі № 816/2016/17, а також в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі.
Керуючись 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Департаменту кіберполіції Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. у справі № 200/881/20-а – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. у справі № 200/881/20-а – скасувати.
Провадження у справі – закрити.                                                                                                   Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                      Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.В. Сіваченко