КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                    Апеляційне провадження № 22-ц/824/13545/2021
                              Справа 752/18904/14-ц
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
15 грудня 2021 року                                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря              Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Кахно І.А., постановлену в м. Київ 28 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Менчиць Наталії Євгенівни, стягувач Публічне акціонерне товариство «БМ Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «БМ-2018»,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В липні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з даною скаргою, просив визнати бездіяльність начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Менчиць Н.Є. щодо нездійснення виконавчих дій, а саме винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 51599210 та зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 неправомірною; зобов`язати начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Менчиць Н.Є. усунути порушення шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 51599210 та зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 .
Посилався на те, що на примусовому виконанні у Голосіївському районному відділі державної виконавчої служби у м. Києві перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 752/18904/14-ц від 07 травня 2015 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» боргу в розмірі 51710,87 грн. В ході примусового виконання 11 липня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 51599210, а 07 вересня 2016 року державний виконавець винесла постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
На адвокатський запит від Голосіївського районного ВДВС у м. Києві надійшла відповідь, де вказувалося, що 26 грудня 2016 року була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». В даному випадку стягувачем у виконавчому провадженні є ПАТ «БМ Банк», який у 2018 році прийняв рішення про припинення юридичної особи шляхом реорганізації в АТ «БМ-2018», яке таким чином стало його правонаступником, однак стягувач не був замінений на підставі рішення суду. Крім цього, представнику скаржника стало відомо, що 23 березня 2021 року до Єдиного реєстру юридичних осіб 23 березня 2021 року внесено запис про припинення АТ «БМ-2018». 
Вказував, що однією з підстав для закінчення виконавчого провадження є припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника (п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону). Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ч. 1 ст. 39, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. 
Крім цього, ч. 1, 2 ст. 40 Закону передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, про що зазначається в постанові про закінчення виконавчого провадження. 
Оскільки юридична особа - АТ «БМ-2018» припинило свою діяльність шляхом ліквідації, відповідно ні майна, ні прав, ні обов`язків третім особам не передало, даний спосіб припинення юридичної особи не передбачає правонаступництва. Тобто за даних обставин підтверджується існування підстави для закінчення ВП № 51599210, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону, а також зняття арешту з усього нерухомого майна боржника. 
Представником боржника були направлені три повідомлення про існування підстав для вчинення необхідних виконавчих дій, однак вони залишились без відповіді. Такою бездіяльністю Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва щодо нездійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні, а сам винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з усього нерухомого майна боржника за наявності відповідної підстави порушується право ОСОБА_1 розпоряджатися своїм майном в повному обсязі.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про скасування арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , накладеного Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві у виконавчому провадженні № 51599210 постановою від 07 вересня 2016 року.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що виконавче провадження № 51599210 було знищено у зв`язку із закінченням трирічного строку зберігання. Для вчинення виконавчих дій, про які просив скаржник у своїй скарзі, державному виконавцю спочатку необхідно відновити виконавче провадження, а потім винести постанову про закінчення виконавчого провадження та зняти арешт з усього нерухомого майна. Суд у мотивувальній частині рішення зазначив, що у державного виконавця не було повноважень для відновлення виконавчого провадження, адже боржник не оскаржував постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26 грудня 2016 року. Але у нього як у боржника немає жодних підстав для оскарження вказаного документа, і саме по собі формулювання того, що боржник має оскаржити цю постанову, є абсурдним, адже він не може діяти на шкоду своїм інтересам. 
Вбачається, що на сьогодні жоден нормативно-правовий акт в сфері примусового виконання рішень суду не передбачає підстави для відновлення виконавчого провадження у разі його знищення у зв`язку із закінченням строку зберігання матеріалів виконавчого провадження, і наявна правова колізія, через існування якої законні інтереси та права апелянта порушуються. З огляду на те, що апелянт вважає, що оскільки виконавче провадження № 51599210 не може бути відновлене згідно підстав, передбачених чинним законодавством, арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 має бути скасований із внесенням відповідного запису до Реєстру обтяжень нерухомого майна.
Наголошував, що на сьогодні у ВП № 51599210 особи стягувача немає, оскільки 29 березня 2021 року АТ «БМ-2018» ліквідовано без передачі прав та обов`язків іншій юридичній особі, що є безумовною підставою для закінчення виконавчого провадження, і посилання суду та органу виконавчої служби на відсутність повноважень для відновлення вказаного виконавчого провадження є протиправним, оскільки не можна посилатися на відсутність повноважень вчинити ті імперативні обов`язки, які покладені на орган державної виконавчої служби законом. 
Вважав помилковим і таким, що суперечить матеріалам справи, твердження суду про недоведеність скаржником ліквідації стягувача. Згідно наданих скаржником документів до скарги на бездіяльність державної виконавчої служби та доказів, поданих безпосередньо в судовому засіданні, вбачається, що стягувач ТОВ «БМ Банк» здійснив припинення юридичної особи шляхом реорганізації, а саме зміни організаційно-правової форми ТОВ на АТ, при проведенні даної форми реорганізації ідентифікаційний код юридичної особи залишається один і той же, тому необхідності у заміні сторони виконавчого провадження не було. Суд прийшов до помилкового висновку, що сторонами не ініціювалося питання щодо заміни сторони виконавчого провадження з ТОВ «БМ Банк» на АТ «БМ-2018», а тому сам факт ліквідації АТ «БМ-2018» жодним чином не впливає на зобов`язання, яке виникло між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_1 .
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Апеляційний суд враховує, що звертаючись до суду першої інстанції зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Менчиць Н.Є. щодо нездійснення виконавчих дій, а саме винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 51599210 та зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 неправомірною; зобов`язати начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Менчиць Н.Є. усунути порушення шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 51599210 та зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 .
Разом із тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 змінено вимоги, відповідно до яких він просив ухвалити нове судове рішення про скасування арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , накладеного Голосіївським районним відділом ДВС у м. Києві у виконавчому провадженні № 51599210 постановою від 07 вересня 2016 року.
 
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
За таких обставин, апеляційний суд обмежений вимогами скарги, заявленими ОСОБА_1 в суді першої інстанції.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що в силу вимог ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця відсутні повноваження на відновлення виконавчого провадження та вчинення будь-яких виконавчих дій, в тому числі і винесення постанови про його закінчення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак скарга є необґрунтованою.
 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.
 
Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року в справі № 752/18904/14-ц за позовом ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 51710,87 грн. та судовий збір в сумі 517,11 грн. (а. с. 77 - 80).
На а. с. 112 - 121 знаходиться витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, згідно якого АТ «БМ-2018» є правонаступником ТОВ «БМ Банк», код ЄДРПОУ 33881201 (а. с. 116), а також наявні відомості про державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її ліквідації 23 березня 2021 року на підставі рішення щодо припинення (а. с. 121).
26 лютого 2021 року представником ОСОБА_1 направлено запит на ім`я Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві щодо стадії виконавчого провадження ВП № 51599210 (а. с. 122 -123), на який відділом виконавчої служби направлено відповідь, що 26 грудня 2016 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (а. с. 125).
Листами від 31 березня, 05 травня, 14 червня 2021 року представником ОСОБА_1 направлено повідомлення на ім`я Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві про припинення стягувача АТ «БМ Банк» як правонаступника ПАТ «БМ Банк» шляхом ліквідації, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для закінчення виконавчого провадження (а. с. 126 - 134).
На а. с. 161 - 163 знаходиться роздруківка з ВП-спецрозділу за номером виконавчого провадження ВП 51599210 з виконання виконавчого листа від 07 травня 2015 року у справі № 752/18904/14-ц, стан виконавчого провадження - завершено, внесено відомості про виконавчі дії: відкриття виконавчого провадження 11 липня 2016 року, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07 вересня 2016 року; 26 грудня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення і здійснення державним виконавцем заходів щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).
 
Наведене підтверджується матеріалами справи.
 
Крім того, до апеляційної скарги додано інформацію про юридичну особу ТОВ «БМ Банк» та АТ «БМ Банк» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а. с. 180 - 183).
 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.
Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що заявник не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.
 
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
 
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
 
Звертаючись до суду з даною скаргою на бездіяльність державного виконавця, Бєлозьоров О.Л. зазначав наступні підстави для визнання бездіяльності державного виконавця неправомірними: нездійснення виконавчих дій, а саме винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та зняття арешту з усього майна боржника за наявності відповідної постанови.
 
Як встановлено судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2016 року державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП 51599210 з примусового виконання виконавчого листа № 752/18904/14-ц від 07 травня 2015 року, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Станом на час розгляду справи виконавче провадження ВП 51599210, за повідомленням Голосіївського відділу ДВС у м. Києві, знищене за закінченням терміну зберігання на підставі Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5.
 
Відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на час прийняття постанови від 22 грудня 2016 року) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру. 
У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
 
Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені наслідки закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа, відповідно до якої у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
 
Відповідно до ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
 
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. 
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
 
Враховуючи вказані норми матеріального права та встановлені обставини справи, а саме, що державним виконавцем правомірно винесено постанову від 26 грудня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу, яка не була визнана незаконною або скасована, і що у державного виконавця в силу вимог ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні повноваження на відновлення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову у задоволенні вимог про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та зобов`язання державного виконавця закрити виконавче провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та зняти арешт з належного заявнику майна.
 
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що із наданих до суду доказів не встановлено перехід зобов`язань з ПАТ «БМ Банк» до АТ «БМ-2018», оскільки в наданому суду першої інстанції витягу з ЄДРПОУ зазначено лише, що АТ «БМ-2018» є правонаступником ТОВ «БМ Банк», однак відомості щодо обсягу прав та обов`язків, які перейшли внаслідок правонаступництва до АТ «БМ-2018», наявними в матеріалах справи доказами не підтверджені.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про помилковість висновку, що факт припинення АТ «БМ-2018» як юридичної особи не впливає на зобов`язання, яке виникло між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 .
 
Встановивши, що бездіяльність державного виконавця вчинена відповідно до закону, в межах повноважень посадової особи органу державної виконавчої служби і право заявника не було порушено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову у задоволенні скарги.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що оскільки виконавче провадження ВП № 51599210 не може бути відновлене згідно тих підстав, які передбачені чинним законодавством, арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_1 має бути скасований з внесенням відповідного запису до Реєстру обтяжень нерухомого майна, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
 
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Способом захисту права є передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
 
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.
 
Так, відповідно до ч. 4 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
 
Згідно абз. 3 п. 20 розділу ІІІ Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
 
З огляду на те, що вимоги даної скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця мотивовані відсутністю у боржника обов`язку в зв`язку з ліквідацією стягувача, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду з заявою про визнання виконавчого листа № 752/18904/14-ц від 07 травня 2015 року, виданого Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» боргу в розмірі 51710,87 грн., таким, що не підлягає виконанню.
 
Звернення до суду у зазначений спосіб є належним та ефективним способом захисту права ОСОБА_1 як власника майна, на яке накладено арешт в межах даного виконавчого провадження.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
            Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.
 
Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.