ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5823/21 Справа № 209/276/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року, -
В С Т А Н О В И В:

23 січня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.10.2007 року та судові витрати. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим нею була підписана анкета-заява №б/н від 29.10.2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 11000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Заявою Відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Таким чином, Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості Відповідач станом на 08.12.2019 року має заборгованість 37730,57 грн., яка складається з наступного: 15802,48 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 15802,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2509,53 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 17145,68 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії. На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав ті інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.6-10).
06 січня 2021 року на адресу суду представником АТ КБ "Приватбанк" Савіхіною А.М. надано заяву про зменшення розміру позовних вимог в якій він просив зменшити розмір позовних вимог та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.10.2007 року в розмірі 21324,72 грн, яка складається з наступного: 15802,48 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 15802,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5522,24 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також понесені позивачем судові витрати.(а.с.172).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 29.10.2007 року в сумі 21324,72 грн. (двадцять одна тисяча триста двадцять чотири гривні 72 коп.), яка складається з наступного: 15802,48 грн. - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 15802,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5522,24 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.
Також вирішено питання щодо судових витрат (ас.с.199-201).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком доведено факт укладення між сторонами кредитного договору та досягнуто згоди щодо істотних умов цього договору. Також апелянт просить застосувати позову давність (а.с.205-209).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим нею була підписана анкета-заява №б/н від 29.10.2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 11000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві.(а.с.26-44)
Станом на 08.12.2019 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 29.10.2007 року становить 37730,57 грн., яка складається з наступного: 15802,48 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 15802,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2509,53 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 17145,68 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості.(а.с.25).
Станом на 14.12.2020 року прострочена заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № б/н від 29.10.2007 року становить 21324,72 грн., яка складається з наступного: 15802,48 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 15802,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5522,24 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості.(а.с.181).

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд 1 інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, жодних доказів відповідачем на підтвердження протилежного до суду не надано, а тому сума заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню. 
Також суд 1 інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

Однак погодитись з висновком суду першої інстанції в повній мірі не можна, з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Із матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір від 29.10.2007 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), строку дії кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Доказів звернення до відповідача з письмовою вимогою до пред`явлення позовної заяви у даній справі – суду не представлено. 
Клопотань про надання доказів чи про витребування відповідних доказів судом – учасниками справи не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості та змісту позовної заяви, сума 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України нарахована за період з 01.10.2019 року по 29.02.2020 року (а.с.181), тобто до пред`явлення даного позову.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що строк дії кредитного договору сторонами не визначений; встановивши, що з вимогою про повернення (стягнення) кредитної заборгованості банк звернувся шляхом подання позовної заяви у даній справі 27.01.2020 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с.6), – колегія дійшла висновку, що умови кредитного договору діяли до пред`явлення позову у даній цивільній справі.
Як зазначено вище, під час дії кредитного договору (враховуючи, що в анкеті-заяві не передбачено періодичне повернення грошових коштів) положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються, а позовні вимоги з підстав частини першої статті 1048 ЦК України банком не заявлені.
З урахуванням наведеного, позовна вимога про стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період дії кредитного договору задоволенню не підлягає.

На викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, а тому, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, підлягає скасуванню з ухвалення нового в про відмову у задоволення цієї вимоги.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

29.10.2007 року між АТ КБ “ПРИВАТБАНК” та  ОСОБА_1  був укладений договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,8% на рік, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.26).
Згідно довідки про умови кредитування з використання кредитки “Універсальна 55 днів пільгового періоду”, яка підписана відповідачем 29.10.2007 року, вбачається, що сторони також погодили базову відсотковою ставкою 2,9 % в місяць на залишок заборгованості та комісію за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с.27).
Відповідно до довідки наданої АТ КБ “ПРИВАТБАНК” про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на  ОСОБА_1  вбачається, що в 01.11.2007 року відбувся старт карткового рахунку з лімітом 250,00 грн., періодично відбувалася зміна кредитного ліміту та 29.09.2017 року ліміт було встановлено 11 000,00 грн. (а.с.102), якими відповідач, згідно витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору фактично користувався (а.с.92-100).
Згідно довідки наданої АТ КБ “ПРИВАТБАНК” про надання кредитних карток згідно укладеного кредитного договору б/н від 29.10.2007 року, вбачається, що відповідачу була видана картка № НОМЕР_2 , яка згодом перевипускалася, остання картка за № НОМЕР_3 видана з терміном дії 03/22 (а.с.101).
Відповідач неналежно виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та у нього перед позивачем станом на 14.12.2020 року утворилась заборгованість, яка становить у розмірі 21 324,72 грн, та складається з наступного: 15802,48 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 15802,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 5522,24 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України (а.с.181).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.
За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, навіть після реалізації автомобіля на виконання рішення суду про звернення стягнення.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, виникла заборгованість внаслідок невиконання умов кредитного договору, а тому заборгованість дійсно підлягає стягненню на користь позивача в розмірі визначеному судом 1 інстанції.

Посилання  апелянта в апеляційній скарзі, на те, що банком пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки кредитний договір був укладений 29.10.2007 року,  осатаній самостійний платіж було зроблено 29.12.2016 року,  а позивач  з позовом до суду звернувся лише 27.01.2020 року, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6- 4цс14, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах у справі № 91/8058/15-ц від 01.03.2018 року та справі № 743/150/17 від 27.02.2019 року. Зокрема, у постанові від 27.02.2019 року по справі № 743/150/17, провадження № 61- 135св18, Верховний Суд зазначив: “Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки."’
З огляду на те, що перевипущена картка № НОМЕР_3 діє до 03/22, останній платіж здійснено 25.04.2018 року, шляхом зарахування переказу на картку, а з позовом банк звернувся до суду 27.01.2020 року, тобто банк звернувся із позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що банком самостійно без її згоди було підвищено кредитний ліміт, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору, відповідачка після підвищення ліміту користувалася коштами.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення – не встановлено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про відмову у їх задоволенні, а в іншій оскарженій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: