КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/12553/2021
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          17 листопада 2021 року                                                               місто Київ
                                                                                             справа №760/7063/20
                              
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання договору недійсним,-
   
                                              В С Т А Н О В И В:
В березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ТОВ «ФК «Дінеро».
В обґрунтування вимог посилався на те, що 10 січня 2020 року йому надійшло смс-повідомлення від ТОВ «ФК «Дінеро» з вимогою про оплату позики L5977469 у розмірі 6349 грн. до 12 січня 2020 року.
Вказував, що він не є стороною жодних цивільно-правових договорів з відповідачем, а отже між сторонами відсутні будь-які цивільно-правові відносини, що позбавляє відповідача права звертися з вимогами до нього.
Зазначав, що він жодним чином не висловлював своє волевиявлення на укладання договору та не вчиняв будь-яких дій, що б свідчили про виникнення у нього будь-яких зобов`язань перед відповідачем.
Посилався на те, що він має відкритті карткові рахунки, на які не надходили жодні кошти від відповідача.
Вказував, що у нього є припущення, що він став жертвою викрадення персональних даних.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір №L5977469 від 12 січня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро».
Стягнуто з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «ФК «Дінеро» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права,просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог посилався на те, що провівши внутрішню перевірку, ТОВ «ФК «Дінеро» було виявлено факт шахрайства, а саме невідомі особи, заволоділи персональними даними позивача та отримали кредитні кошти. 
Вказував, що після виявлення факту шахрайства, відповідачем була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до Департаменту кіберполіції НПУ.
Зазначав, що відповідно до вищевикладеного, даний договір не можливо визнати недійсним, оскільки між позивачем та відповідачем не відбулось правочину. 
Посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, жодним чином не взято до уваги існуючу судову практику, на яку ТОВ «ФК «Дінеро» посилався в своєму відзиві та не було надано правового висновку обставинам справи в її розрірі.
Вказував, що суд першої інстанції, встановивши, що укладення договору між сторонами не відбулось, мав відмовити в задоволенні позовних вимог, внаслідок неналежно обраного позивачем способу захисту. 
Зазначав, що ТОВ «ФК «Дінеро» визнає, що укладення оспорюваного договору (№L5977469) між сторонами не відбулось.
Посилався на те, що в ЦПК України міститься вичерпний перелік підстав визнання правочинів недійсними. Оспорюваний договір не мав жодної ознаки щодо мотивів вважати його недійсним.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від відповідач ТОВ «ФК «Дінеро» надійшло клопотання, в якому останній просив розглядати справу у відсутність його представника.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказував на те, що в січні 2020 року до нього надійшло СМС-повідомлення від ТОВ «ФК «Дінеро» з вимогою про сплату боргу за позикою №L5977469 від 12січня 2020 року в розмірі 6349 грн. 
На підтвердження того, що від відповідача на його рахунки не надходило будь-яких коштів позивач надав виписки з відкритих на його ім`я карткових рахунків в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Райффайзен банк України», АТ «ПУМБ», ПАТ АТ «Укргазбанк».
Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро», позивач посилався на те, що він не є стороною жодних цивільно-правових договорів з відповідачем, він жодним чином не висловлював своє волевиявлення на укладання договору та не вчиняв будь-яких дій, що б свідчили про виникнення у нього будь-яких зобов`язань перед відповідачем, а відтак вважає, що викладене є підставою для визнання вказаного правочину недійсним відповідно до ст.215 ЦК України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин позивач не вчиняв, волевиявлення на отримання позики він не мав, отже, договір позики №L5977469 від 12 січня 2020 року є таким, що не відповідає вимогам частин 1-3 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, у зв`язку  з чим підлягає визнанню недійсним.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частин першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 вказано, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву, який було надано до суду першої інстанції вказував на те, що між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 ніколи не укладався кредитний договір №L5977469. Зазначав, що провівши внутрішню перевірку відповідачем було виявлено факт шахрайства - невідомі особи, скориставшись недосконалістю мобільного зв`язку заволоділи персональними даними позивача та отримали кредитні кошти. Після виявлення факту шахрайства, відповідачем до Департаменту кіберполіції НПУ була подана заява про вчинення кримінального правопорушення.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що кредитний договір №L5977469 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 не укладався, ОСОБА_1 вказаний договір не підписував та останній не мав наміру його укладати. 
У п.8 постанови Пленуму Верховною Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що відповідно  до  частини  першої  статті  215 ЦК України підставою   недійсності   правочину   є   недодержання    стороною (сторонами) вимог,  які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.
У зв`язку з цим судам необхідно  правильно  визначати  момент 
вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України).
Зокрема, не  є  укладеними  правочини  (договори), у яких відсутні встановлені  законодавством умови, необхідні для їх укладення.
Оскільки оспорюваний кредитний договір №L5977469 є неукладеним, а відтак він не потребує визнання його недійсним, отже заявлена позивачем вимога про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Дінеро» не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, таким чином у задоволенні позову слід відмовити.
На наведене вище суд першої інстанції уваги не звернув.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Дінеро» про визнання договору недійсним.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 6 ст.141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України необхідно компенсувати ТОВ «ФК «Дінеро» за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1261,21 грн. 
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» -задовольнити.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання договору недійсним відмовити.
 
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1261 грн. 21 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:
 
         Судді: