ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 листопада 2021 року           справа №200/4481/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратура на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року (повне судове рішення складено 06 липня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/4481/21 (суддя в І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,

                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні у сумі 21 830,97 гривень, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 05.05.2020 по день ухвалення судового рішення, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати за невикористану відпустку та 1 день лікарняного при звільненні за період з 05.05.2020 по 28.05.2020 у розмірі 17 672,69 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 04.05.2020 року № 389-к звільнено з займаної посади – прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1697-VІІ).
В наказі про звільнення від 04.05.2020 року № 389-к було вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
06.05.2020 позивач ознайомився з наказом про звільнення та отримав трудову книжку, проте остаточний розрахунок в цей день з ним не було проведено.
Зазначив, що згідно листів відповідача № 27-387 вих-21 та № 27-388 вих-21 від 02.04.2021 на момент звільнення позивачу була виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 13 174,03 гривень, а остаточний розрахунок проведено після надходження від ОСОБА_1 листка непрацездатності, який згідно поштового повідомлення був отриманий відповідачем 20.05.2020.
Відповідно до копії банківської виписки розрахунки були проведені 06.05.2020 року в розмірі 13174,03 гривень та 28.05.2020 в розмірі 1827,95 гривень.
Зазначив, що на його користь відповідачем протиправно не було сплачено вихідну допомогу при звільненні в сумі 21 830,97 гривень компенсації за невикористану відпустку та 1 день лікарняного.
Наголосив, що вихідна допомога передбачена ст. 44 КЗпП України, оскільки підставою звільнення в наказі зазначено пункт 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VІІ, а саме: ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
За вказаних обставин вважав, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України, оскільки спеціальним законом не врегульовано питання звільнення прокурорів у випадках ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, а така бездіяльність відповідача порушує його гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.
Вважав, що вказане зобов`язує відповідача виплатити додатково середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.
З зазначених підстав звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури вихідну допомогу при звільненні в сумі 21 830,97 грн.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 05 травня 2020 року в сумі 21 824,08 грн.
У решті позовних вимог – відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог, прийняти нове в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Ухвалою апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року апеляційну скаргу повернуто, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що Закони № 1697-VІІ та № 113-ІХ не передбачають виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної п.9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ.
Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені статтею 44 КЗпП України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України.
На думку відповідача, з викладеного слідує, що умови виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.
У частині 4 статті 40 КЗпП України зазначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Апелянт зазначив, що норми Закону № 1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.
Вважав, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги, оскільки його звільнено з підстав та у порядку, передбачених Законом № 1697-VІІ, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні.
Крім того, позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з цим позовом, чому місцевий суд не надав належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (т.1,а.с.13-14). Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури з 19.10.2007 по 04.05.2020 на різних посадах, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2 (т.1,а.с.16-29).
Наказом керівника прокуратури Донецької області від 04.05.2020 № 389-к позивача звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ (т.1,а.с.40). Підставою вказано рішення першої кадрової комісії № 316 від 10.04.2020 про неуспішне проходження прокурором атестації.
Крім того, вказаним наказом доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Втім, як стверджує позивач, йому не виплачена вихідна допомога при звільненні. Невиплата вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 підтверджується довідкою від 01.06.2020 № 18-85-770 та розрахунковим листком за травень 2020 року (т.1,а.с.49-50).
Крім того, відповідач не спростовує та не заперечує факт невиплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, напроти зазначає, що позивач не має права на отримання зазначеної допомоги у зв`язку з тим, що позивача було звільнено з посади з підстав неуспішного проходження атестації, а не на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яка надає право на отримання вихідної допомоги при звільненні.
Вважаючи порушеним своє право на отримання вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Станом на момент розгляду цієї справи, вихідну допомогу при звільненні відповідачем позивачу виплачено не було.
Слід зазначити, що Законом № 1697-VІІ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів п.9 ч.1 ст. 51 цього Закону.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд зазначив, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
Також суд зазначив, що стягнення з відповідача 303 554,44 грн, як розмір середнього заробітку за час затримки виплати, який визначений із розрахунку судом, перевищує суму вихідної допомоги у декілька разів, і вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21830,97 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.
Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 116, 117 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Предметом цього адміністративного спору є стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Доводи позивача про те, що ним не пропущені строки звернення до суду, оскільки останній вважав, що вихідна допомога при звільненні є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком, є не обґрунтованими. 
Так, згідно ч.1 ст.1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/4840/20, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин (п.39).
Верховним Судом також неодноразово в своїх рішеннях зазначалось, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення (наприклад, постанови від 27 серпня 2020 року в справі № 804/871/16, від 13 лютого 2020 року в справі №809/698/16).
Отже, виплата такої допомоги не пов`язано з виконанням працівником роботи, тому вона (допомога) не є частиною заробітної плати.
Посилання на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 не є змістовним. Так, в ньому зазначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем. Отже, як умови трудового договору, так і державні гарантії повинні стосуватись саме заробітної плати (в тому числі, її розміру), визначення якої наведено вище в ч.1 ст.1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР, та яка виплачується працівникові за виконану ним роботу.
Відтак, на звернення до суду з вимогами щодо її сплати (нарахування, виплати тощо) поширюються строки, встановлені законодавством. 

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
Отже, КАС України, як спеціальним нормативно-правовим актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби.  
Як свідчать матеріали справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, наказом прокуратури Донецької області від 04.05.2020 № 389-к вбачається, що позивача звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ. 
При цьому виплата вихідної допомоги передбачена не була.
Як зазначалось вище, виплата належних сум при звільненні повинна відбутись в день звільнення. Відтак, про порушення своїх прав у вигляді невиплаченої вихідної допомоги позивач повинен був дізнатись в день звільнення.
Отже, перебіг строку звернення до суду почався 05.05.2020.
Позивач звернувся з позовною заявою (засобами поштового зв`язку, а.с.67) 12 квітня 2021 року, тобто більш ніж один місяць після початку перебігу строку звернення до суду та навіть набагато більше тримісячного строку. 
Звернення позивача до відповідача із заявами після спливу вказаного строку не впливає на початок перебігу строку звернення до суду з цим позовом та не може бути визнано поважними причинами його пропуску.
Поважних причин пропуску строку звернення до суду позивач не навів, помилково вважаючи, що на цей спір будь-який строк не поширюється, а також помилково стверджуючи, що не порушив це строк з посиланням на дату отримання відповідей від відповідача на свої звернення.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Колегія суддів також зазначає, що об`єктивних непереборних підстав для пропуску строку звернення до суду з цим позовом (тобто, поважних причин пропуску строку) позивачем не наведено. В будь-якому випадку позивач не був позбавлений можливості при відсутності якихось доказів (документів) повідомити про це суд при своєчасному зверненні до суду, клопотати про витребування певних доказів і т.і.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Як було вказано вище, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 200/4481/21 – скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні і середнього заробітку за час затримки розрахунку – залишити без розгляду.
Повне судове рішення – 09 листопада 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін                                                                                                                                                                                                                                                                                  Т. Г. Гаврищук