П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року
м. Рівне

Справа № 570/3640/20
Провадження № 22-ц/4815/1169/21

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Гнатущенко Ю.В.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
о 14 год. 02 хв. 06.04.2021 у м. Рівне
Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 16.04.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М. 
секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи: 
позивач1: ОСОБА_1 ;
позивач2: ОСОБА_2 ;
відповідач1: ОСОБА_3 ;
відповідач2: ОСОБА_4 ;

представники учасників справи:
позивачів – адвокат Рудика Світлана Юхимівна;
відповідача2 – адвокат Троцька Лідія Дмитрівна;

за участі: ОСОБА_3 та представника позивачів – адвоката Рудики Світлани Юхимівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 – адвоката Троцької Лідії Дмитрівни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визначення часток у праві власності на квартиру,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року в суд звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін та визначення частки позивачів у зазначеній квартирі по ј частині кожному. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що відповідачі є їхніми батьками. 01 листопада 1999 року відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вони оплатно відчужили однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка була приватизована на підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і її співвласниками були сторони у справі. Перед продажем квартири відповідачі подали нотаріусу заяву від 01 листопада 1999 року про те, що вони зобов`язуються придбати нерухомість, співвласниками якої зареєструють позивачів – на той час неповнолітніх ОСОБА_2 , 1991 р.н., і ОСОБА_5 , 1993 р.н.
В подальшому, 08 квітня 2006 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 придбали у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Проте на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивачі були неповнолітніми, а відповідачі не зареєстрували за ними право власності на частку у придбаному житлі. 
30 січня 2020 року шлюб, що був зареєстрований між відповідачами 18 серпня 1990 року, розірвано відповідно до рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2020 року, що набрало законної сили. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 разом із ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_6 , 2014 р.н., залишилися проживати у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 почав мешкати у АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 працює у м. Київ, де і проживає.
08 липня 2020 року відповідач2 подав на адресу ОСОБА_3 заяву, де пропонував поділити спірну квартиру як спільне майно подружжя або надати йому в рахунок компенсації належної йому Ѕ частки 7 000 доларів США. Між тим, відповідач1 у відповідь на пропозицію своїм листом від 28 липня 2020 року висловилася про дарування кожному із сторін по ј частині спірної квартири, на що ОСОБА_4 не погодився і зазначив, що зобов`язання придбати нерухомість для неповнолітніх дітей не є підставою для дарування їм частки. При цьому позивачі на час спірних правовідносин забезпечені житлом. 
Позивачі вказували, що вони не мають іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 , де зареєстровані усі сторони, а також син позивача1. При цьому ОСОБА_4 не ствердив будь-якими доказами про наявність у них іншого житла.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року позов задоволено. 
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Визначено, що частка ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становить по ј кожному. 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_4  – адвокат Троцька Л.Д., вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, покликається на неправильне застосування норм матеріального парва, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.
На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом правил ч. 9 ст. 177 СК України, яка передбачає, що неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. При цьому сімейним та цивільним законодавством не зазначено підстав набуття права власності дітьми на нерухомість батьків у разі відчуження попередньої. Тому вважає, що навіть якби були порушені права позивачів щодо набуття у їх власність, то це є підставою для відшкодування шкоди, якщо буде доведено, що її було завдано. 
Поготів, розпорядженням Рівненського міського голови №2201-р від 29.10.1999 дозволено продаж квартири АДРЕСА_2 при одночасному оформленні дітей співвласниками будинку у с. Маренін Березнівського району Рівненської області, власником якої є дід позивачів. 
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, полягає у тому, вартість відчуженої квартири 01 листопада 1999 року складала 14 617 гривень, тоді як вартість придбаної 28 квітня 2006 року спірної квартири становила 80 800 гривень, тобто частка, яку вимагають позивачі, у п`ять разів перевищує вартість квартири, де вони мали частку. На цей факт суд уваги не звернув. 
Заявник не погоджується із ухвалою суду першої інстанції від 10 лютого 2021 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви, де вимагалося визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та поділити її. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до провадження даний зустрічний позов, що призводить до неможливості поділу квартири, яка придбана відповідачем2 у шлюбі із ОСОБА_3 . 
Щодо наслідків спливу позовної давності, то зазначає про те, що досягнувши повноліття – ОСОБА_1 у 2011 році, а ОСОБА_2 у 2009 році, вони пропустили строк звернення до суду за цивільно-правовим спором. Висновки ж суду про те, що позивачі дізналися про порушення права лише у липні 2020 року після отримання пропозиції про поділ майна подружжя є необґрунтованими, адже не містять посилань на обставини продажу квартири АДРЕСА_2 .
З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове – про відмову ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у задоволенні позову.
У поданому відзиві представник позивачів, вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Як з`ясовано судом, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2020 року, що набрало законної сили, шлюб, зареєстрований Рівненським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області 18 серпня 1990 року між відповідачами, розірвано. Цим рішенням також встановлено, що від шлюбу вони мають двох дітей – ОСОБА_1 (попереднє прізвище – ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зі свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1999 року видно, що сторонам у справі на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2 .
29 жовтня 1999 року Рівненський міський голова своїм розпорядженням №2201-р дозволив продаж зазначеної квартири за одночасного оформлення позивачів як співвласників житлового будинку у с. Маренін Березнівського району Рівненської області, власником якого був ОСОБА_8 – їхній дід.
В подальшому, 01 листопада 1999 року, відповідачі спільною заявою, адресованою приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Кострикіну В.І., зобов`язалися придбати нерухомість, співвласниками якої зареєструвати своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 , 1991 р.н., та ОСОБА_9 , 1993 р.н.
Того ж числа укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , де відповідачі діяли також і від імені малолітніх дітей.
З договору купівлі-продажу, укладеного 08 квітня 2006 року і посвідченого ноатріально, вбачається, що ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .
На час вирішення справи у спірній квартирі зареєстровані сторони та син ОСОБА_1 – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому позивач1, її син та ОСОБА_3 постійно мешкають у даній квартирі. Відповідач2 та позивач2 проживають за іншими адресами.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з того приводу, що відповідачами не виконано своїх законних зобов`язань щодо забезпечення житлом малолітніх дітей – ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які на даний час є повнолітніми.
Тому вважаючи, що їхні суб`єктивні цивільні права порушені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , у вересні 2020 року в суд звернулися ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з позовом до відповідачів про визнання квартири спільною сумісною власністю та визначення частки у праві власності на квартиру.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позову, оскільки батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав як договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в т.ч. договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, видавати письмові зобов`язання від імені дитини, відмовлятися від майнових прав дитини. Орган опіки і піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
Оскільки при відчуженні квартири, де позивачі, які на той час були малолітніми, були її співвласниками, відповідачі зобов`язалися придбати на їхню користь нерухомість, однак зобов`язань не виконали, тому позов задоволено. 
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального парва, на застосуванні яких наполягали ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю сторін та визначив частки позивачів по ј за кожним.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами,які їх замінюють, житлових прав та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Згідно зі ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства" дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах – обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в т.ч. договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження прав дитини на житло.
Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги також і наявність письмового зобов`язання відповідачів, що висловлене ними 01 листопада 1999 року перед укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 у спільній заяві приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Кострикіну В.І. Зміст цього зобов`язання зводиться до обов`язку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 придбати на користь позивачів, які були на той час малолітніми, нерухомості і зареєструвати їх як співвласників. 
Між тим, дане зобов`язання відповідачами виконане не було.
Норми статей 509, 526 ЦК України вказують, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування ч. 9 ст. 177 СК України, яка передбачає, що неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном, то з ними погодитися не можна. Ця норма закону не стосується спірних правовідносин і регулює інші права та обов`язки, а тому застосуванню не підлягає.
Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про перехід права власності дітей на житловий будинок у с. Маренін Березнівського району Рівненської області, власником якої є дід позивачів, як це передбачено розпорядженням Рівненського міського голови №2201-р від 29 жовтня 1999 року, оскільки будь-яких доказів про набуття ними у власність зазначеного будинку відповідачі не надали, а матеріали справи їх не містять. З цих міркувань не приймаються і твердження автора апеляційної скарги про забезпечення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іншим житлом.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Спростовуються тією обставиною, що є неактуальними через істотне здешевлення національної валюти України, і доводи представника відповідача2 про значну відмінність у вартості між відчуженою квартирою АДРЕСА_2 , яка була відчужена 01 листопада 1999 року, співвласниками якої також були позивачі, та спірною квартирою, яка придбана 28 квітня 2006 року.
Також не можна погодитися і з посиланнями заявника на недодержання норм процесуального права в зв`язку із постановленням судом 10 лютого 2021 року ухвали про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви.
Так, хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, проте будь-яких доказів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надала, а апеляційним судом здобуто не було.
Крім іншого, необґрунтованими є і аргументи про хибне незастосування наслідків спливу позовної давності, що призводить до відмови в позові, адже судом попередньої інстанції дано повну і вичерпну оцінку цим обставинам. При цьому правильними є висновки про те, що про порушення свого права позивачам стало відомо у липні 2020 року після направлення пропозицій ОСОБА_4 з приводу поділу спірної квартири або припинення його права власності через виплату йому компенсації у розмірі 7 000 доларів США.
Згідно із ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003). Тому у разі задоволення позову ОСОБА_10 очевидно порушувалося би право власності ОСОБА_11 на спірну квартиру, яке він набув на законних підставах, що за обставинами справи є недопустимим.
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4  – адвоката Троцької Лідії Дмитрівнизалишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 квітня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 12.10.2021

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 С.О.Гордійчук 

Н.М.Ковальчук