КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  364/1139/19                                                                               Головуючий у І-й інстанції - Моргун Г.Л.
апеляційне провадження № 22-ц/824/15090/2021                              Доповідач Заришняк Г.М
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада  2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області про стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини,-
                                                  В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд  з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування позову зазначала, що 05.12.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області. В шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка ОСОБА_1 разом з дочкою проживають в АДРЕСА_1 . Позивачка має постійне місце роботи, в її власності знаходиться квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , транспортний засіб - автомобіль Фольксваген (Volkswagen ) державний номерний знак НОМЕР_1 . Дочка навчається в загальноосвітній середній школі «Патарі-Родарі».
Також вказувала, що  після розірвання шлюбу батько дитини ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дочки, не забезпечує її матеріально, байдуже відноситься, рідко телефонує, створив нову сім`ю, в якій у нього народився син.
Посилаючись на викладене,  просила задовольнити позов  та  стягнути з відповідача аліменти в розмірі 2027 грн., але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, а також визначити  місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
Рішенням Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1109 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні заявлених вимог про визначення місця проживання дитини - відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняте нове, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 . та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 2027 гривень, але не менше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви, до досягнення дитиною повноліття.
Справа розглядалася судам не одноразово.
Постановою Київського  апеляційного суду  від 30 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2020 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судвід 15 вересня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2020 року залишено без змін.
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції представник позивачки підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні  позову  в частині визначення проживання дитини разом з матір`ю, суд першої  інстанції виходив з того, що  батько не чинить жодних перешкод для проживання дочки разом з матір`ю, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Скасовуючи  рішення районного суду  та суду апеляційної інстанції, Верховний Суд  виходив з того, що передчасним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з огляду на те, що батько не чинить перешкод у проживанні дитини з матір`ю, оскільки факт звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, як і факт оскарження нею рішень судів про відмову в задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини в апеляційному та касаційному порядку підтверджують наявність спору між батьками про місце проживання дитини.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що  05 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області. 
Від даного  шлюбусторони мають  дочку  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині визначення проживання  дитини разом з матір`ю,  позивачка вказувала на те, що вони  разом з дочкою проживають в АДРЕСА_1 . Позивач має у власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , й транспортний засіб - автомобіль Фольксваген (Volkswagen ) державний номерний знак НОМЕР_1 . Дочка навчається в загальноосвітній середній школі «Патарі-Родарі». ОСОБА_1 має постійне місце роботи в комплексі харчування при обласній адміністрації «Пекко».
Зазначала, що   ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак їй виповнилось повних 10 (десять) років та в розумінні частини 2 статті 1 СК України суд був зобов`язаний врахувати думку дитини; яка народилася у м. Катандзаро, Італійська Республіка, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Муніципалітетом Сеттинджано. ОСОБА_3 є громадянкою України, що підтверджується Довідкою про реєстрацію особи громадянки України №536-409 від 08 вересня 2009 року; що ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в Італіїї з дня свого народження, а  з 05 грудня 2014 р. їй видано Дозвіл на довгострокове перебування (проживання) на території Європейського союзу на необмежений термін, а також ОСОБА_3 ніколи не проживала на території України на постійній основі. Дитина, окрім загальноосвітньої середньої школи «Патарі -Родарі», відвідує різноманітні гуртки та секції, в тому числі, курси журналістики, за дитиною здійснюється фаховий медичний догляд. З Довідки, виданої керівником загальноосвітньої середньої школи «Патарі-Родарі», слідує, що ОСОБА_3 поводить себе спокійно відповідально, підтримує порядок у вивченні шкільного матеріалу та є пунктуальною, підтримує любов зі сторони її матері, яка бере активну участь у навчальному процесі, соціалізації учениці.
 Вказувала, що  саме факт  надання батьком дозволу  на виїзд  за кордон матері з дитиною не є тотожними  із визначенням  місця проживання  дитини  та не може слугувати  в якості доказу  щодо відсутності  спору між батьками про  визначення місця проживання дитини. Після розірвання шлюбу батько дитини ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дочки, не забезпечує її матеріально, байдуже відноситься, рідко телефонує, створив нову сім`ю, в якій у нього народився син. 
Зазначені   доводи  позивачки підтверджуються  зібраними  у справі доказами й відповідачем не  спростовані.
Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Виїзд з України громадян,  які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за  нотаріально  посвідченою  згодою  другого з батьків із 
зазначенням у ній  держави  прямування  та  відповідного  часового проміжку   перебування  у  цій  державі,  якщо  другий  з  батьків відсутній у пункті пропуску (п.1 ч.4 «Правил перетинання  державного кордону громадянами України», затверджених  постановою Кабінету Міністрів України  від 25 серпня 2010 року №724).
Враховуючи те, що  дитина сторін постійно проживає  на території Італійської Республіки, батьком надавались такі дозволи на виїзд дитини за кордон з матір`ю.
Однак, надання відповідачем самого дозволу не може бути беззаперечним  доказом  відсутності  спору між  сторонами  щодо визначення  місця проживання  дитини,  оскільки дозвіл  на виїзд  дитини за межі України надається  кожного разу окремо, а місце проживання дитини  визначається на постійній основі.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Статтею 141 СК України та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
В апеляційній скарзі представник позивачки просила скасувати рішення районного суд та ухвалити нове рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 .
В позовній заяві  позивачка ставила питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю    ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 З матеріалів справи слідує, що  дитина  проживає з матір`ю (проти чого не заперечує  відповідач), яка забезпечує їй повний  гармонійний, фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для  такого  розвитку; дитина  є громадянкою України, але з народження проживає  в Італії, де вона зарахована на навчання, а мати має  постійну роботу, власне житло і здатна забезпечити  дитину  усім  необхідним. 
Крім того, ОСОБА_3 також виявлено бажання  проживати разом з матір`ю на території Італії, оскільки  все своє життя вона там проживає, розмовляє у повсякденному житті  італійською мовою, має там друзів, тощо.  Вказана обставина  також була підтверджена звітом з соціальної поведінки неповнолітньої ОСОБА_3 , складений соціальним  працівником Док. Марією-Грацією Мурі від 30.07.2019 року.
При цьому,  позивачка  зазначала, що вона не чинить  і не буде чинити перешкоди відповідачу у належному спілкування з донькою, турботі щодо неї  та участі у її вихованні.
Отже,  для фізичного та розумового  розвитку дитини, забезпечення її фізіологічного та  психічного здоров`я буде  раціональним аби дитина надалі  проживала  разом з матір`ю ОСОБА_1 .  
Враховуючи наведене, а також на підставі з`ясування всіх дійсних обставин справи та перевірки належних та допустимих доказів по справі, та виходячи з найкращих інтересів дитини, в межах позовних вимог, колегія суддів вважає, що  рішення  суду   в частині  визначення місця проживання дитини доньки  ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1   підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, визначивши місце проживання дитини разом з матір`ю    ОСОБА_1 . 
Керуючись   ст.ст.367, 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2020 року  в частині  позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Володарської районної державної адміністрації Київської області про визначення  місця проживання  дитини - скасувати та  постановити в цій частині нове рішення, яким  визначити  місце проживання  дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий  Володарським  РС УДМС України в Київській області, адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ).
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня виготовлення повної постанови суду.
    
Повний текст постанови виготовлений  22 листопада 2021 року.
 
 Головуючий
 
  Судді: