ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 р. 	Справа № 520/2054/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 (суддя: Тітов О.М., м. Харків)  по справі № 520/2054/21
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини   НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати суми індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2008 по 28.02.2018;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити суми індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2008 по 28.02.2018;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 встановити базовий місяць для нарахування індексації січень 2008 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що протягом проходження служби відповідачем безпідставно не проводилось нарахувань по індексації грошового забезпечення у спірний період, а при звільненні не виплачено відповідної суми під час остаточного розрахунку. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 по справі № 520/2054/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити суми індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
В решті позовних вимог - відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 по справі № 520/2054/21 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції посилається на копію особового рахунку військовослужбовця № 193, яка була надана відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 . Натомість, Листом військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2020 №225/56/877фс позивачу відмовлено у наданні інформації щодо сплачених сум індексації за період з 2008 року по 01.01.2016 та рекомендовано звернутись до Галузевого архіву Міністерства оборони України. Також в даному листі зазначено, що з 01.11.2008 по 31.12.2015 надати відомості не є можливим, оскільки розрахунково-платіжні відомості щодо виплати грошового забезпечення здані Військовою частиною НОМЕР_1 до Галузевого державного архіву Міністерства оборони України (міститься в матеріалах справи). Відповідно до архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/3469 від 31.12.2020, починаючи з 01.11.2008 по 31.12.2015, виплата індексації грошового забезпечення не відображені (міститься в матеріалах справи). Натомість, судом першої інстанції дані документи взагалі не досліджувались та будь-яке судження не виносилось. Оскільки, листом від 24.11.2020 №225/56/877фс відповідачем підтверджений факт здачі розрахунково-платіжних відомостей за період з 01.11.2008 по 31.05.2015 до архіву, а в довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони від 31.12.2020 №179/1/3469 не відображено виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2008 по 31.12.2015, то вважає неправомірною відмову суду в задоволенні частини позовних вимог.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, з викладених підстав, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 1996 року по 2018 рік майор ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих їй підрозділах та отримував грошове забезпечення.
Відповідно до наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 13.08.2018 № 430 майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом "к" пункту 2 частини 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 №182 позивача виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Новобаварського РВК м.Харкова.
Проте, при виключені ОСОБА_1 із списків частини відповідачем, на думку позивача, не проведено розрахунків, а саме щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.11.2008 по 28.02.2018.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає нарахуванню та виплаті. Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу у період з 01.11.2008 по 31.12.2015 здійснювалось нарахування та виплата індексація грошового забезпечення. Поряд з цим, суд вважав необґрунтованими доводи позивача про необхідність застосування у даних правовідносинах базового місяця для індексації - січень 2008 року, оскільки це питання знаходиться в залежності від таких показників як розмір прожиткового мінімуму за певні періоди, розмір коефіцієнту індексації пенсій тощо, які підлягають застосуванню відповідними органами, підприємствами, установами, організаціями при здійсненні відповідних розрахунків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон №2011-XII), до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону №2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3 липня 1991 року № 1282-XII (далі по тексту - Закон №1282-XII).
У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частинами першою-другою статті 5 Закону №1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону №1282-XII).
З метою реалізації Закону №1282-XII Постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2003 року №1078 був затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі по тексту - Порядок №1078).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»».
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку №1078).
Згідно з пунктом 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Отже, індексація має спеціальний статус виплати з боку держави у формі відшкодування знецінення грошових доходів громадян, зокрема, пенсії, стипендії; оплати праці (грошового забезпечення), які мають систематичний характер, а тому, індексація є невід`ємною складовою частиною сум грошового забезпечення військовослужбовців.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, що також має значення для розрахунку їх пенсії за вислугу років, оскільки забезпечує дотримання прав осіб, які проходили військову службу, як складової конституційного права на соціальний захист. В іншому випадку, не врахування індексації при обрахунку пенсії за вислугу років призвело б до застосування для визначення розміру пенсії знеціненого грошового забезпечення.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка була викладена у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 по справі №638/9697/17, від 30.09.2019 по справі №750/9785/16-а, від 20.11.2019 по справі №522/11257/16-а, від 29 квітня 2020 року по справі №240/10130/19, від 16 вересня 2020 року по справі № 815/2590/18.
Отже, заробітна плата (грошове забезпечення) підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія яка надається для соціальної підтримки населення в умовах зростання цін, а державні соціальні гарантії обов`язкові для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка була викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 по справі №610/1175/17.
Колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що позивачу за період з 01.01.2016 до 28.02.2018 включно протиправно відповідачем не нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
При цьому, приписами Закону № 1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно - правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Відповідачем по справі не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним надсилались до відповідного органу листи про потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів зауважує, що у справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Системний аналіз наведеного вище дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 07.08.2019 у справі № 825/694/17 та від 20.11.2019 у справі №620/1892/19.
З матеріалів справи судом також встановлено, що у період з 01.11.2008 по 31.12.2015 згідно особового рахунку військовослужбовця № 193 у позивача декілька разів відбувалося підвищення грошового забезпечення у зв`язку з чим змінювався базовий місяць.
Позивачу виплачувалась індексація грошового забезпечення відповідно до чинного законодавства та зазначені обставини підтверджуються копією особового рахунку військовослужбовця №193, відповідно до якого позивачу було виплачено в листопаді-грудні 2008 року - 141,87 грн., січні-лютому 2009 року - 194,68 грн., березні 2009 року - 149,19 грн., квітні 2009 року - 161,23 грн., травні, червні 2009 року - 173,27 грн., липні 2009 року - 184,64 грн., серпні-листопаді 2009 року - 194,68, грудні 2009 року - 206,72 грн., січні - лютому 2010 року - 240,31 грн., березні 2010 року - 314,97 грн., квітні - травні 2010 року - 334,57 грн., червні - серпні 2010 року - 340,34 грн., вересні 2010 року - 341,88 грн., жовтні 2010 року - 349,20 грн., листопаді 2010 року - 392,73 грн., грудні 2010 року - 399,23 грн., січні 2011 року - 407,45 грн., лютому - березні 2011 року - 429,10 грн., квітні 2011 року - 464,64, травні 2011 року - 483,84 грн., червні - липні 2011 року - 503,04 грн., серпні - вересні 2011 року - 520,32 грн., жовтні - листопаді 2011 року - 533,87 грн., грудні 2011 року - 544,17 грн., січні - березні 2012 року - 581,57 грн., квітні - червні 2012 року - 592,95 грн., липні - вересні 2012 року - 597,28 грн., жовтні - листопаді 2012 року - 605,96 грн., грудні 2012 року - 614,63 грн., січні - березні 2013 року - 621,67 грн..
Також вбачається, що у квітні 2013 року було підвищення щомісячної додаткової грошової винагороди у зв`язку з чим змінився базовий місяць при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошового забезпечення.
В вересні 2013 року було підвищення щомісячної додаткової грошової винагороди у зв`язку з чим змінився базовий місяць при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошового забезпечення.
В січні 2014 року позивачу було підвищено щомісячну додаткову грошову винагороду у зв`язку з чим змінився базовий місяць при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошового забезпечення, після чого позивачу нараховувалась індексація: в травні 2014 року - 34 грн. 10 коп., червні 2014 року - 75 грн. 52 коп., липні - серпні 2014 року - 124 грн. 24 коп., вересні - жовтні 2014 року - 143 грн. 72 коп., листопаді 2014 року - 193 грн. 66 коп., в грудні 2014 року - 224,77 грн., січні 2015 року - 254,56 грн., в лютому 2015 року - 299,63 грн., в березні 2015 року - 345,91 грн., в квітні 2015 року - 428,74 грн., травні 2015 року - 606,56 грн., червні 2015 року - 862,34 грн., липні - серпні 2015 року - 908,63 грн., вересні - листопаді 2015 року - 1027,99 грн., в грудні 2015 року - 985,91 грн..
Отже позивачу у період з 01.11.2008 по 31.12.2015 здійснювались нарахування та виплата індексація грошового забезпечення, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо доводів позивача про неврахування судом першої інстанції листа військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2020 №225/56/877фс та архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/3469 від 31.12.2020, колегія суддів зазначає настпуне.
Як вбачається з наданої позивачем, до суду першої інстанції, архівної довідки № 179/1/3469 від 21.12.2020 (а.с11) в перевірених фінансових документах В/Ч НОМЕР_1 , нарахування індексації ОСОБА_1 , за період з січня 2009 року по грудень 2015 року, не відображені. Фінансові документи військової частини НОМЕР_3 , з січня 2016року на зберігання до архіву не надходили.
Тобто дана довідка не свідчить про не виплату позивачу з листопада 2008 року по грудень 2015 року індексації грошового забезпечення, а свідчить лише про не відображення даної інформації в наданих документах.
Як свідчать копії особових рахунків, що містяться в матеріалах справи, ці суми індексації позивачу були виплачені.
При цьому колегія суддів зазначає, що надані позивачем довідки не спростовують даних особових рахунків.
Посилання відповідача на відсутність коштів для виплати індексації судом першої інстанції правомірно не враховані, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань шляхом невиділення на дані цілі бюджетних асигнувань без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Щодо визначення базового місяця при обчисленні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2016 – січня 2008 року, колегія суддів зазначає наступне.
Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Судом встановлено, що відповідачем індексація за спірний період позивачу не була нарахована та виплачена, що не заперечується Військовою частиною НОМЕР_1 , отже питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15.10.2020 по справі № 240/11882/19.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, відповідно до Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача.
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зобов`язання відповідача здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця січня 2008 року.
Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення є порушеним, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити суми індексації грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Щодо доводів Військової частини НОМЕР_1 про звернення позивача після спливу встановленого ст. 122 КАС України строку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1-3 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2ст. 233 КЗпП України).
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей1,12 Закону України "Про оплату праці "Конституційний Суд України дійшов висновку, що: "у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат".
Верховний Суд у постанові від 25.04.2019 у справі №804/496/18 дійшов висновку, що: "поняття "грошове забезпечення" і "заробітна плата", які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу охоплюється застосованим в частині 2статті 233 КЗпП України визначенням "законодавство про оплату праці" та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком". Виплата індексації доходів є складовою грошового забезпечення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення.
Аналогічна правова позиція застосована у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 806/2883/17.
Таким чином, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими.
Крім того, суд відхиляє посилання відповідача на постанови Верховного Суду, оскільки правовідносини у даній справі не є аналогічними тим, що розглядались у справах Верховним Судом .
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 по справі № 520/2054/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    Т.С. Перцова