КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/63211/19                                                    Головуючий 1 інстанція - Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/5985/2021                             Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
03 листопада  2021 року                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді:             Суханової Є.М.,
суддів:                                   Мостової Г.І., Олійника В.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» про стягнення заборгованості,- 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що що 14 серпня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про участь у витратах на утримання паркінгу №352 у будинку   АДРЕСА_1 . Згідно з умовами договору плата за договором становила 350,00 грн в місяць за два паркомісця. 11 березня 2011 року сторони уклали додаткову угоду про внесення змін до договору про участь у витратах, якою з 01 березня 2011 року змінили розмір щомісячної оплати до 600,00 грн. Наказами КП «Житло Сервіс» введено в дію нові розрахунки витрат за утримання паркінгу до 687,42грн за одне паркомісце. Відповідач належним чином не виконувала умов договору, внаслідок чого станом на 01 жовтня 2019 року у неї виникла заборгованість зі сплати за послуги з утримання паркінгу в розмірі 41 946,62грн. Оскільки відповідачем прострочено виконання свого грошового зобов`язання позивач вважає, що до сплати підлягаютьтакожінфляційні втрати в сумі 4 532,37 грн та 1 775,78 грн три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України.
З урахуванням викладених обставин позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість, яка у загальному розмірі складає 48 254,77 грн, а також покласти на відповідача судові витрати по справі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто із  ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» заборгованість у витратах на утримання паркінгу в сумі 48 254,77 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921,00 грн та витрати по сплаті правничої допомоги в сумі 11 900,00 грн.В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з врахуванням визначеної відповідачем суми боргу, зменшити розмір стягнутих з відповідача витрат по сплаті правничої допомоги на користь позивача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без врахування умов договору від 14.08.2006, укладеного між сторонами та додаткової угоди від 01.03.2011, якимим передбачено, що продовження дії основного договору на тих же умовах. Вказала, що про зміну тарифів вона нічого не знала. Суд дійшов помилкового висновку про те, що сторони умовами договору від 14.08.2006 погодили зміну розміру оплати за утримання паркінгу. Суд не встановив чи повідомляв позивач відповідача про зміну умов договору. Зазначила, що між сторонами виникли договірні відносини, а послуги на утримання паркінгу не відносяться до комунальних послуг, а тому не можуть змінюватися в односторонньому порядку на підставі наказу позивача без належного дотримання порядку внесення змін до істотних умов договору. Вказала на безпідставне покладення на неї обов`язку по відшкодуванню позивачу витрат, понесених на правничу допомогу, оскільки вважає їх розмір завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, які не підтверджені та не включені до розрахунку.
Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 позивач Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» не скористалося.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Частково задовольняючи позовні вимоги Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» суд дійшов висновку про їх доведеність, вмотивованість та обґрунтованість. Суд вважав доведеним належними та допустимими доказами у справі факт невиконання відповідачем свого зобов`язання по сплаті послуг за утримання паркінгу та наявності у неї заборгованості перед позивачем.
Такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.
Так, відповідно до ст.526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Згідно положень статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Відповідно до статей 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.360 ЦК Україниспіввласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів).
Статтею 382 ЦК України визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до п.3 ч.1ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з наступними змінами і доповненнями, що був діючим у спірний період, тариф на утримання автопаркінгів відноситься до третьої групи - житлово-комунальних послуг, ціни/тарифи, на які визначаються виключно за домовленістю сторін на підставі економічно обґрунтованих витрат виконавцем послуг і не вимагають затвердження органами місцевого самоврядування.
Судом першої інстанції було встановлено, що 14 серпня 2006 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс»та  ОСОБА_1 уклали договір про участь у витратах на утримання паркінгу №352 у будинку   АДРЕСА_1 .
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору, підприємство забезпечує функціонування паркінгу, а власник місця використовує для розміщення транспортного засобу, місця НОМЕР_2, № НОМЕР_1 у паркінгу за вказаною адресою. Плата за договором становить 350,00грн за два паркомісця.
11 березня 2011 року сторони уклали додаткову угоду про внесення змін до Договору, якою з 01 березня 2011 року змінено розмір щомісячної оплати до 600,00грн.
Відповідно до наказу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» від 10 серпня 2015 року №60 з 01 вересня 2015 року введено в дію нові розрахунки витрат за утримання паркінгів та збільшено розмір витрат до 480,00грн за одне паркомісце, наказом від 31 січня 2017 року №9 з 01 лютого 2017 року - до 496,59 грн за одне паркомісце та наказом від 27 грудня 2017 року №129 розмір оплати збільшено до 687,42 грн за одне паркомісце.
Згіднорозрахунку заборгованості користувача за договором №353 від 14 серпня 2006 року станом на вересень 2019 року заборгованість  ОСОБА_1  становить 41 946,62 грн.
Отже, борг в сумі 41 946,62 грн - це заборгованість ОСОБА_1 перед Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» за невиконання свого грошового зобов`язання щодоутримання позивачем паркінгу, що виникла за період з 01 листопада 2016 року по01 жовтня 2019 року, оскільки відповідач не виконувала умов договору та не сплачувала належні платежі у відповідному розмірі за утримання паркомісць на рахунок позивача.
Відповідно до пункту 3.1 Договору про участь у витратах в утриманні паркінгу за невиконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до вимог чинного законодавства.
Судом встановлено, що послуги щодо обслуговування підземного автопаркінгу, в якому знаходяться паркомісця, що належать відповідачу, позивач надавав своєчасно та в повному обсязі. Жодних скарг з боку відповідача не було. Натомість ОСОБА_1 ухиляється від виконання покладеного на неї обов`язку з оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість.
Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.
Доводи відповідача про те, що по жодній із складових тарифу на утримання паркінгу позивачем не було надано до суду першої інстанції належних підтверджуючих документів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження надання позивачем послуг, тарифи на ці послуги, їх складові.
Частинами 1-4 ст.12 ЦПК Українипередбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6ст.81 ЦПК України).
Відповідачем не наданоу розпорядження суду доказів на спростовання доводів, зазначених позивачем у позові, не спростовано того, що позивачем надавалися послуги з утримання паркінгу належним чином, а також не надано доказів на спростування розміру заборгованості, зазначеному позивачем у розрахунку. Суд першої інстанції вірно взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, оскільки він узгоджується із встановленими судом обставинами справи та не спростований боржником.
Доводи відповідача про те, що за відсутності укладеного нею договору, вона не зобов`язана сплачувати на користь позивача будь-які кошти, колегія суддів не приймає до уваги,з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлена у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання його прибирання здійснюється для власників усіх парко-місць одночасно).
Крім того, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з положеннямист.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо-будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо-будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Пунктом п`ятим частини другої статті 7 Закону України«Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газового та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Згідно з п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Законуспоживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьоїстатті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Судом установлено, що згідно із розрахунком, наданим позивачем за договором, укладеним сторонами за період з 01 серпня 2010 року до 01 жовтня 2019 року за послуги з утримання паркінгу нараховано 87 820,62 грн. За цей період відповідач сплатила 45 874,00грн.
Відповідно до статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до пунктом 4.3 договору про участь у витратах на утримання паркінгу встановлено, що сума оплати може змінюватися у зв`язку із зміною законодавчих чи інших нормативних документів. Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №60 від 10.08.2015, з метою недопущення збитковості в роботі паркінгів, з 01.09.2015 введено в дію нові розрахунки витрат на місяць за утримання паркінгів, зокрема, по АДРЕСА_1 , у розмірі 400,00 грн. за одне паркомісце. 
Пунктом 3 вказаного наказу встановлено бухгалтерії підприємства проводити нарахування відповідно до п.1 даного наказу. 
Відповідно до п.5 наказу, начальника договірного відділу Ілляшенко Л.М. зобов`язано забезпечити укладення додаткових угод до договорів «Про участь у витратах на утримання паркінгу» з вартістю, визначеною п.1 цього наказу,з користувачами машиномісць по паркінгам в договорах з якими передбачено укладання додаткових угод у зв`язку зі збільшенням вартості електроенергії.
Таким чином, оскільки договором про участь у витратах на утримання паркінгу не передбачено укладання додаткових угод у зв`язку із збільшенням вартості електроенергії, то нарахування вартості послуг відповідачу за утримання паркінгу у період з вересня 2015 року по січень 2017 року здійснювалось на підставі п.1 наказу у розмірі 800,00 грн. за два паркомісця.
Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №9 від 31.01.2017, у зв`язку з виробничою необхідністю, з 01.02.2017введено в дію нові розрахунки витрат за утримання паркінгів, зокрема, по АДРЕСА_1 , у розмірі 496,59 грн. за одне парко місце.
Відповідно до п.п.2,3 даного наказу, начальнику відділу продажу та закупівель необхідно провести роботу по укладанню договорів «Про участь у витратах на утримання паркінгів і автостоянок» з вартістю, визначеною п.1 цього наказу з власниками машиномісць автостоянок і паркінгів. Бухгалтерії підприємства проводити нарахування відповідно поумов укладених договорів з власниками машиномісць автостоянок і паркінгів.
Таким чином, оскільки з відповідачем на день затвердження вказаного наказу вже був укладений договір про участь у витратах на утримання паркінгу, то нарахування вартості послуг, з врахуванням п.4.3. договору, у період з лютого 2017 року по грудень 2017 року здійснювалось у розмірі 993,18 грн. за два паркомісця.
Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №129 від 27.12.2017, у зв`язку з виробничою необхідністю, з 01.01.2018 введено в дію нові розрахунки витрат за утримання паркінгів, зокрема, по АДРЕСА_1 , у розмірі 687,42 грн. за одне паркомісце.
Отже, нарахування вартості послуг на підставі укладеного договору та затвердженого наказом нового тарифу за утримання паркінгу, у період з січня 2018 року по вересень 2019 року здійснювалось у розмірі 1 374,84 грн. за два паркомісця.
Таким чином, оскільки сторони п.4.3. договору про участь у витратах на утримання паркінгу дійшли згоди щодо можливості зміни розміру оплати за утримання паркінгу, а наказами позивача, якими затверджені нові тарифи, не передбачено укладення додаткових угод до вже укладених договорів, то посилання відповідача на неправомірність нарахування вартості послуг за новими тарифами без його згоди шляхом укладення додаткових угод, є необгрутованими.
Зокрема, відповідно до ст.25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.
Колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідач користувалась наданими житлово-комунальними послугами, а позивач нараховував плату по тарифу на послуги з утримання паркінгу, які відповідачем не оплачувалисьналежним чином.
Витрати з утримання автопаркінгу розраховувалися, виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць, що вбачається з наданих позивачем «Складових тарифу на утримання паркінгу» та «Деталізованого звіту, щодо складових тарифу на послуги з утримання паркінгу».
Отже, позивач довів, що тариф, що нараховується є обґрунтованим і розумним. Відповідач же, будучи власником майна, отримуючи послуги не довела, що тариф є завищеним, та відповідно ухиляючись від свого обов`язку укласти договір та оплачувати такі послуги тим самим, тягар утримання свого майна покладає на інших співвласників, які добросовісно несуть витрати на утримання авто-паркінгу, що не відповідає правилам звичайного добросусідства.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.
Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрати та 3% річних від суми заборгованості, апеляційний суд зазначає наступне.
За приписами статей530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.
Відповідно до ст.625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрати та 3% річних від суми заборгованості, оскільки відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання з оплати за надані послуги з централізованого опалення та утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого у неї виникла заборгованість.
Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано та не доведено належне виконання нею своїх зобов`язань щодо внесення плати за надані житлово-комунальні послуги.
Згідно із розрахунком, наданим позивачем з відповідача на користь позивача слід стягнути 4 532, 37 грн інфляційних втрат та 1 775,78 грн як 3% річних.
На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про сплату заборгованості у добровільному порядку, а наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано.
Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання паркінгу в сумі 48 254,77 грн є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим позов в цій частині обґрунтовано та законно задоволено судом.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне покладення на відповідача обов`язку по сплаті витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК Українивизначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 5, 6ст. 137 ЦПК Україниу разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність, оскільки в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було надало суду договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання послуг з юридичного консультування та юридичного представництва обсяг і перелік яких визначено, акт виконаних робіт.
Ураховуючи те, що позивач довів факт понесення витрат на підготовку та подання позову до суду у зазначеній справі, а також представництво в судових засіданнях, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 11 900,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про доведеність позивачем оплати послуг адвоката в розмірі 11 900,00 грн. При цьому, Хлапьоновою Ларисою Іванівною не доведено, що розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 11 900,00 грн, який просило Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», не є співмірним до заявлених вимог.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.
 
Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 03.11.2021.

Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               Г.І. Мостова 
 
                                                                          В.І. Олійник