ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року	Львів	Справа № 300/3087/21 пров. № А/857/18482/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Шевчук С.М.,
суддів – Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення   Івано-Франківського окружного адміністративного суду   від 31 серпня 2021 року  (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Чуприни О.В., дата складення повного тексту рішення суду не зазначена) у справі №300/3087/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки   про стягнення коштів, суд -  
                                                 В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив:
стягнути з  Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2019 по день фактичної виплати 08.06.2021 в розмірі 319169,44 гривень, без урахування обов`язкових податків та зборів. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 31 серпня 2021 року  адміністративний позов задоволено частково.
Стягнуто з Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.09.2019 по 08.06.2021 в розмірі 23  825,97 гривень. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Апеляційні вимоги обґрунтовує неможливістю застосування до спірних правовідносин загальних норм трудового права в частині оплати праці, оскільки порядок проходження військової служби і оплата грошового забезпечення військовослужбовця врегульовані спеціальним законодавством. Зазначає, що відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 за №13, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Отже, з точки зору апелянта, трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, таким чином передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Тобто, спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили військову службу не передбачена, а дія норм Кодексу законів про працю України на них не поширюється. Крім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував Порядок №100, затверджений постановою КМУ №100 від 08.02.1995 для визначення розміру середнього заробітку за час затримки виплат позивачу, відштовхуючись від загальної виплаченої суми. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. 
Про розгляд апеляційної  скарги сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  на електронну адресу відповідача та на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 в період з 19.11.2003 по 10.09.2019 проходив службу в Збройних Силах України, в тому числі на посаді начальника відділення зв`язку та інформатизації – начальника радіостанції Надвірнянського районного військового комісаріату Івано-Франківської області. 
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 12.06.2015 позивач має статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Так, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 06.09.2019 за №21-РС, сержанта ОСОБА_1 , начальника відділення зв`язку та інформатизації – начальника радіостанції Надвірнянського районного військового комісаріату Івано-Франківської області звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відомості із витягу з наказу військового комісара Надвірнянського районного військового комісаріату (по стройовій частині) від 10.09.2019 за №107 свідчать про те, що начальника відділення зв`язку та інформатизації ОСОБА_1 10.09.2019 виключено зі списків особового складу Надвірнянського районного військового комісаріату Івано-Франківської області.
Позивач 27.01.2021 звернувся до відповідача із запитом на доступ до публічної інформації, з проханням здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 12.06.2015 по 10.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.
Відповідач у відповіді №9/2/122 від 08.02.2021 вказав, що для отримання компенсації, позивачу необхідно звернутися до суду.
Вказані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 у справі №300/635/21, що набрало законної сили 28.05.2021, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій за період з 12.06.2015 по 10.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 10.09.2019. Зобов`язано Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 12.06.2015 по 10.09.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 10.09.2019 (а.с.20-26).
Також, за результатом розгляду вимоги позивача від 27.01.2021, Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки відповіддю від 08.02.2021 за №9/2/121 відмовив у виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з мотивів відсутності механізму здійснення нарахування за попередні періоди.
Вищевказані обставини встановлені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 у справі №300/636/21, що набрало законної сили 07.06.2021, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.27-31).
Судом встановлено, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 та від 05.05.2021 відповідачем виконано повністю, на підтверджується копією виписки АТ "Ощадбанк" про надходження на банківський рахунок позивача 08.06.2021 коштів в сумі 36   414,48 гривень із призначенням платежу "індексація грошового забезпечення, компенсація за невикористану відпустку" (а.с.32-33).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні з військової служби (несвоєчасної виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення), звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції, зважаючи на правове застосування Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 норм законодавства про працю в частині положень статті 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що період з 11.09.2019 до 08.06.2021 повинен бути включений до розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум. При цьому, суд вважав, що, оскільки питання  відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, відтак на вказані правовідносини поширюється дія норм ст.116, 117 КзПП України. Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, то суд з урахуванням принципу справедливості та пропорційності вважав, що позивачу слід виплатити розмір компенсації на суму 23  825,97 грн.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Перевіряючи правильність доводів відповідача в частині, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статей 116,117 КЗпП, оскільки позивач проходив саме військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника, колегія суддів зазначає наступне.
Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №  340/970/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність посилань відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КАС України.
Щодо доводів апелянта про незастосування до спірних відносин Порядку №100, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в силу вимог частини 6 статті 7 КАС України суд до випадку, який є предметом дослідження у даній справі, застосовує положення Постанови №100, так постанова Кабінету Міністрів України ''Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб'' від 30.08.2017 за №704 не врегульовує спірні відносини.
Так, пунктом 4 Розділу ІІІ Порядку №100 визначено виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, серед яких, згідно підпункту "б" одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Вказаним пунктом 4 Розділу ІІІ Порядку №100 визначено вичерпний перелік виплат, які не можуть враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, зміст якого свідчить про відсутність такої виплати як "індексація", серед вказаного переліку.
Тобто вказаним Порядком №100 не передбачено неврахування "індексації" при обчисленні середньої заробітної плати.
Абзацом 5 пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі й грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відтак, індексацію грошового доходу громадян не можна вважати складовою заробітної плати, яка має ознаки одноразової виплати/характеру, остання ж є обов`язковою частиною заробітку, яка визначена законом, нарахування і виплата якої проводиться за обставин і умов, передбачених у статті 4 Закону №1282-XII, та не залежить від суб`єктивної волі роботодавця.
З системного аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, яка не має разового характеру, а тому у спірному випадку підлягає врахуванню при обчисленні середнього грошового забезпечення позивача.
Таким чином, за вказаних вище обставин, Порядок №100 підлягає застосуванню до спірних правовідносин, про що зроблені правильні висновки суду першої інстанції.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо  наявності правових підстав для часткового задоволення названого адміністративного позову.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини” передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,   
                                
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 31 серпня 2021 року у справі №300/3087/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.