КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 372/2129/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11208/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
21 вересня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,
за участю секретаря судового засідання Пітенко І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року у складі судді Висоцької Г.В.,
у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частини будинку,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2020 року   ОСОБА_1 звернулась у суд із позовом в якому просила визнати садовий будинок загальною площею 85,4 кв.м. за адресою Київська обл., Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада, «Підгірне» садове товариство спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину вказаного будинку. 
 
Позов обґрунтовано тим, що у період із 20.06.1981 року по 11.05.1995 року позивачка перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 . 
 
Під час шлюбу у них народились діти. 
 
У 1987 році ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку для ведення садівництва у вищезазначеному садовому товаристві та у період шлюбу у 1990 році за спільні кошти було розпочато та здійснено будівництво будинку. 
 
Після розлучення позивач з дітьми переїхали проживати за іншою адресою.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .
 
У визначений законодавством строк позивач звернулась до нотаріальної контори і заявою про прийняття спадщини після смерті свого колишнього чоловіка на 1/2 спільно нажитого майна у період шлюбу, а саме вищевказаного будинку. 
Нотаріусом було повідомлено, що позивачка є колишньою дружиною померлого, тому зазначене свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя не може бути видане, оскільки видається тільки при зареєстрованому шлюбі, в якому позивач на момент смерті ОСОБА_5 не перебувала. 
 
На випадок своєї смерті ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_2 , теперішній дружині, відповідачці по справі.
 
Позивачка вважає, що будинок у СТ «Підгірне» № 109 є спільною власністю подружжя, оскільки будівництво розпочате та закінчене ними спільно у період їхнього шлюбу та не є річчю індивідуального користування особисто ОСОБА_5 . 
 
У зв`язку з чим позивач змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав. 
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясовано обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд прийшов до висновку, що спірний нерухомий об`єкт збудований за час шлюбу позивачки та її чоловіка, але неправильно застосував норми матеріального права, щодо порушення строку позовної давності не врахувавши положення ст. 68 СК України та п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. № 11, який визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
 
Крім того, зазначено, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки позивачка дізналася про порушення свого права власності в момент повідомлення її нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори 03.06.2020 року, про те що 29.11.2017 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті складено заповіт, в якому він зробив розпорядження про передачу всього його майна ОСОБА_2 .
 
Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача - адвоката Базюк О.П., який просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    
Як убачається з матеріалів справи,  з 20.06.1981 року по 11.05.1995 року   ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували у шлюбі, від якого мають дітей - сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19-20,135 т.1).
 
 Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Обухівської районної ради Народних депутатів № 34 від 17.02.1987 року ОСОБА_5 була  виділена земельна ділянка № НОМЕР_1 розміром 0,82 га, цільове призначення якої -  для ведення садівництва у садовому товаристві «Підгірне» Старобезрадичівської сільської ради.
 
Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №154981, виданого 17.02.2005року, ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку, площею 0,82 га для ведення садівництва, кадастровий номер 3223187701:14:001:0028, яка розташована в с/т «Підгірний» Старобезрадичівської сільської ради  (а.с.54 т.2).
 
Встановлено,  що  28.12.1999 року син померлого ОСОБА_6 , 1981р.н. та ОСОБА_8 уклали шлюб, після реєстрації якого  подружжя обрали прізвище ОСОБА_9 , ОСОБА_9 та від якого мають доньку ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4   (а.с.23, 24 т.1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 помер (а.с.30 т.1).
 
Встановлено, що  28.12.1999 року  ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 (а.с.127 т.1, а.с.53 т.2).  
 
Відповідно до  даних, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомо майна № 212547594 26.01.2016року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 85,4 кв.м. за адресою СТ «Підгірне» Старобезрадичівська сільська рада, що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3223187701:14:001:0028, пл..0,82га (а.с.28 т.1).
 
У відповідності до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
За положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїх сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім 
 
 Колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на долучених до справи та належно досліджених судом доказах висновки районного суду про те, що  садовий будинок АДРЕСА_2 , побудовано протягом 1990-1991років  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 під час шлюбу. Зокрема, указані обставини підтверджуються даними технічного паспорту на садовий будинок (а.с.90-95 т.2), показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 й  відповідачкою не спростовано.
 
Встановлено, що спірний садовий будинок хоча і введений у експлуатацію після розірвання шлюбу між  позивачем та померлим ОСОБА_5 й право власності на нього зареєстровано 26.01.2016 року, проте побудовано його під час шлюбу останніх за їх спільні кошти та спільною працею.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими й належно мотивованими висновки районного суду про визнання садового будинку АДРЕСА_2 , спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
 
З долученого до справи заповіту убачається, що 29.11.2017 року ОСОБА_5 зробив розпорядження, за яким все його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, всі його права та обов`язки, і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів ОСОБА_2 (а.с.120 т.1). 
 
Встановлено, що після  смерті   ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с.121 т.1)  відкрилася спадщина.
 
Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадкову реєстрі №58872906 від 24.12.2019 року складеного Обухівською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 65292032 за заявою відповідача, що свідчить про прийняття нею спадщини за заповітом.
 
Твердження апеляційної скарги про те, що строк позовної давності   ОСОБА_1 не пропущено, оскільки позивач довідалася про порушення свого права власності в момент повідомлення її нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори 03.06.2020 року про наявність заповіту, ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.
 
Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
 
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
 
Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,  початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).
 
Відповідно до ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
За правилами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Відповідно до правого висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.08.2018 року по справі №441/1224/15-ц, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
 
У постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі №6-75цс15 зроблено правовий висновок про те, що  формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
 
Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні  норми права, до спірних правовідносин  суд враховує висновки щодо застосування  відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до справи,  ОСОБА_1 володіла інформацією про наявність спірного будинку, як майна, набутого в період шлюбу, який розірвано у 1995році.
 
Разом із тим,  до матеріалів справи долучено розписку, складену позивачем 03.10.2000 року, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 150 доларів США за розділ їхнього спільного майна після розірвання шлюбу, із зазначенням того, що остання відмовляється від будь-яких претензій майнового та морального характеру до ОСОБА_5 (а. с. 170, т. 1).

Позивач указувала, що домовленість була досягнута лише з- приводу поділу земельної ділянки, і не охоплювала вирішення питання  розділу будинку. 
 
Проте зміст розписки, складеної позивачем, свідчить про  фактично поділ набутого майна подружжя за життя ОСОБА_5 . 
  
Так, у розписці зазначено, що позивач отримала кошти 03.10.2000 року, як компенсацію за земельну ділянку, проте фраза про відмову від будь-яких претензій матеріального та марального характеру пов`язується із їхнім сумісним майном після розірвання шлюбу, яке було нажито в шлюбі. Окрім цього розписка містить фразу «в подальшому ніяких претензій не має» (а.с.170 т.1).
 
Окрім цього, підлягає до врахування і та обставина, що ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечувала, що за життя ОСОБА_5 не заявляв вимог щодо розділу квартири, у якій залишилася проживати позивач з дітьми після розірвання шлюбу.
 
Матеріалами справи доведено, що з дати складання розписки й по день смерті ОСОБА_5 ,  позивач будь-яких претензій  до померлого не пред`являла, а тому колегія суддів погоджується з висновками районного суду про  те, що 03.10.2000 року   ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_5 дійшли домовленості про розподіл майна подружжя і саме з цієї дати  підлягає до обрахування строк позовної давності.
 
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.       
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц зроблено правовий висновок про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. 
 
Встановлено, що представником ОСОБА_2 під час судового розгляду справи  31.05.2021 року подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 111,114 т.1).
 
Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя як такий, що побудований за час  шлюбу, і підлягав би поділу між  подружжям, що строк давності почав свій відлік з 03.10.2000 року, тобто дати, коли колишнє подружжя дійшло згоди поділу набутого ними майна, а не дати смерті одного з них та наявності заповіту, проте вимоги щодо  розподілу садового будинку заявлені позивачем у відсутність доказів поважності причин пропуску, за сплином строку позовної давності.
За таких обставин, колегія суддів визнає законними й належно мотивними висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову.
 
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи. Норми матеріального й процесуального права застосовано правильно.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення
 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення  поданої по справі апеляційної скарги й залишення рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року залишити без змін.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                               
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 29 вересня 2021  року.

Суддя-доповідач:

Судді: