ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9193/21 Справа № 212/1641/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 212/1641/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді -       Зубакової В.П.,
суддів -                           Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Митрошин Сергій Вікторович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року, яке постановлене суддею Дехтою Р.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2020 року позивачка  ОСОБА_1  звернулась до  суду з позовом до ОСОБА_2  про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що є власницею зазначеної квартири у якій, окрім неї, зареєстрований онук - ОСОБА_2 , який з 13 січня 2016 року у квартирі не мешкає, оскільки змінив місце фактичного мешкання, забравши свої особисті речі. 
Позивачка зазначила, що оскільки її онук - відповідач ОСОБА_2 , який вже є повнолітньою особою, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, витрати на утримання квартири позивачка сплачує самостійно. 
На підставі зазначених обставин позивачка звернулась до суду із позовом про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Виконавчий комітет Покровської районної в місті Кривому Розі ради в особі відділу реєстрації місця проживання громадян, про позбавлення права користування житловим приміщенням – задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок в дохід держави.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 листопада 2020 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Виконавчий комітет Покровської районної в місті Кривому Розі ради, в особі відділу реєстрації місця проживання громадян, про позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено.
Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року у цивільні справі № 212/1641/20.
Призначено справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа –Виконавчий комітет Покровської районної в місті Кривому Розі ради в особі відділу реєстрації місця проживання громадян про позбавлення права користування житловим приміщенням до розгляду за правилами позовного провадження з викликом сторін.
12 січня 2021 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Митрошин С.В., уточнили позовні вимоги та просили усунути перешкоди у користуванні власністю – квартирою  АДРЕСА_1 , власнику квартири ОСОБА_1 та визнати відповідача – ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою  АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття ОСОБА_3 , з реєстраційного обліку за зазначеною квартирою. 
На підтвердження зазначених в уточненій позовній заяві обставин, позивачка надає довідку про повернення субсидії, квитанцію, талон-повідомлення єдиного обліку №277, висновок спеціаліста СМЕ № 7 від 05.01.2021, АКТ від 23.11.2020 року, свідоцтво про народження, довідку з відділу РАГС від 04.02.09 року, свідоцтво про розірвання шлюбу від 05 січня 1978 року, свідоцтво про укладення шлюбу від 27 вересня 1980 року, свідоцтво про розірвання шлюбу від 21 грудня 1989 року, висновок ЛКК № 865 від 26.11.2020 року.
Позивачка вказує, що разом з нею проживає її матір, яка потребує постійного стороннього догляду. Наголошує, що з січня 2016 року вона з відповідачем не пов`язана спільним побутом, речей ОСОБА_2 у квартири не має.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року  у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Виконавчий комітет Покровської районної в місті Кривому Розі ради про визнання  ОСОБА_2  таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 , відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Митрошин С.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, позивачка зазначає, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував, що відповідач не є членом її сім`ї, з січня 2016 року спільного господарства вони не ведуть, позивачка є власницею квартири, ОСОБА_3 понад чотири роки з позивачкою не проживає, залишив квартиру разом зі своєю матір`ю добровільно. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника - адвоката Митрошина С.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності (договір дарування квартири від 12.02.1999 року) належить квартира за адресою АДРЕСА_2 . Також зазначена інформація підтверджена наданою до матеріалів справи довідкою КП ДОР « КБІ » від 13 березня 2020 року.
Відповідно довідки № 13 від 02 березня 2020 року, виданою відділом місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради за адресою: АДРЕСА_2 , окрім власника ОСОБА_1 , зареєстрований й відповідач по справі ОСОБА_2 .
Згідно Акту, складеного сусідами позивачки, мешканцями АДРЕСА_2 від 11 лютого 2019 року, які засвідчені уповноваженою особою ТОВ КК «ДОМ. КОМ» зазначено, що ОСОБА_2 дійсно з 13 січня 2016 року виїхав разом із матір`ю за іншою адресою і по теперішній час не мешкає за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заявлених позивачкою вимог, в зв`язку з недоведеністю позивачкою обставин, на які вона посилається при зверненні до суду.
Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Основні засади судочинства закріплені у статті 129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно із частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними                               і власником житла або законом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж рік не проживає за місцем його реєстрації. Встановивши, що позивачка не довела наявність порушення її прав внаслідок реєстрації місця проживання онука у спірній квартирі, з урахуванням конфліктних відносин між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
З урахуванням відсутності у відповідача можливості користуватись житловим приміщенням в силу здійснення позивачкою перешкод, неприязних між сторонами стосунків та інших об`єктивних причин, колегія суддів вважає, що факт проживання відповідача в іншому помешканні не є істотними обставинами для припинення права користування вказаним житловим приміщенням.
В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги, доводи позивачки про те, що  ОСОБА_3 понад чотири роки з нею не проживає, залишив квартиру разом зі своєю матір`ю добровільно.
З огляду на взазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Митрошин Сергій Вікторович, – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: