Постанова                              
Іменем України       
17 листопада 2021 року 
м. Київ
справа № 346/3682/18
провадження № 61-14365св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Релігійна громада церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Івано-Франківська обласна державна адміністрація,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2019 року у складі судді П`ятковського В. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 13 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Девляшевського В. А., Пнівчук О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до Релігійної громади церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів.
Позовна заява мотивована тим, що Релігійна громада Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району 
Івано-Франківської області, яка зареєстрована відповідно до рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15 жовтня 1991 року, є юридичною особою. Державну реєстрацію цієї юридичної особи здійснено 31 січня 2013 року. Утворена Релігійна громада з 15 жовтня 1991 року до 23 січня 2018 року діяла на підставі статуту, ухваленого парафіяльними зборами та зареєстрованого відповідно до вищевказаного рішення. Керівником громади та підписантом з моменту її створення є ОСОБА_1 .
Зазначає, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15 жовтня 2017 року 
ініціювали збори жителів села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області у будинку культури села, про які позивача як настоятеля та інших членів вищевказаної Релігійної громади не повідомили. За результатами зборів складено протокол № 1 сходу парафіян села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області.
Вказує, що під час проведення спірних зборів та прийняття відповідних рішень порушено вимоги статуту зазначеної Релігійної громади, положення Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», прийнятого 
23 квітня 1991 року, який набрав чинності 06 червня 1991 року (далі - Закон № 987-ХІІ), оскільки збори не були скликані настоятелем або парафіяльною радою, участь у зборах та рішення на них приймали особи, які не є членами Релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, на цих зборах головував не настоятель, а ОСОБА_2 , якому такі повноваження не надавалися. Секретарем зборів була ОСОБА_3 , яка і підписала відповідний протокол, проте не мала повноважень на вчинення зазначених дій.
Вважає такі дії відповідачів неправомірними, такими, що порушують вимоги чинного законодавства, статут Релігійної громади села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області та статут про управління Українською Православною Церквою, а також порушують права дійсних членів Релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, які на парафіяльних зборах питань про вихід Релігійної громади зі складу Української Православної Церкви та входження до складу Української Православної Церкви Київського патріархату не розглядали і рішень не приймали, як і не приймали рішень про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням). Спірні рішення є втручанням у внутрішню діяльність релігійної організації. 
Діючими членами Релігійної громади Української Православної Церкви 
села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області 
16 жовтня 2017 року проведено парафіяльні збори, скликані настоятелем після богослужіння, в яких взяло участь 88 осіб, де протоколом № 01/2017 члени Релігійної громади засвідчили бажання залишитись у канонічному підпорядкуванні Української Православної Церкви.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсними (протиправними) та скасувати рішення загальних зборів від 15 жовтня 
2017 року, оформлені протоколом № 1 сходу парафіян села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2018 року залучено до участі у справі Івано-Франківську обласну державну адміністрацію як третю особу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що парафіяльні збори 
15 жовтня 2017 року скликані та проведені членами Релігійної громади відповідно до вимог статуту цієї громади, проголосовані одностайно (більшістю голосів), тобто парафіяни діяли у межах церковних правил, які викладені у статуті.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 серпня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що з 1991 року до 2017 року в селі Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області була лише одна Релігійна громада Української Православної Церкви. 
Позивач не довів належними та допустимими доказами наявності на території села ще однієї діючої Релігійної громади. Миряни Релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області та позивач як настоятель цієї громади не звертались до Релігійної громади Української Православної Церкви Київського патріархату із заявами про можливість почергового відправлення церковних ритуалів та обрядів в приміщенні церкви. При цьому, за зміну конфесійності Релігійної громади та внесення змін до статуту проголосувало одностайно 136 парафіян (більшістю голосів).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень 
позивач посилається на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки 
відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування 
норми права у подібних правовідносинах, зокрема, частини другої 
статті 8 Закону № 987-ХІІ.
Також вказував на відсутність висновку щодо реалізації права релігійної громади на вільну зміну підлеглості у канонічних й організаційних питаннях релігійному центру (управлінню) у випадку, якщо рішення загальних зборів релігійної громади про зміну підлеглості не містить реєстру учасників таких загальних зборів та не підписане членами відповідної громади, які підтримали таке рішення.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли помилкового висновку про реалізацію членами Релігійної громади церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області права на вільну зміну підлеглості релігійному центру (управлінню). 
У членів вказаної Релігійної громади було відсутнє волевиявлення на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях релігійному центру (управлінню). 
Суди попередніх інстанцій необґрунтовано прийняли до уваги надані відповідачами та представником третьої особи докази. Суди помилково визнали встановленою обставину щодо повідомлення позивача про проведені збори, оскільки така обставина не підтверджена належними та допустимими доказами. Участь у зборах 15 жовтня 2017 року 136 осіб не підтверджено матеріалами справи. Реєстрація учасників сходу парафіян не проводилася.
Релігійна громада Української Православної Церкви не створювала ініціативні групи щодо проведення зборів віруючих у будинку культури 15 жовтня 2017 року. Суди першої та апеляційної інстанції не взяли до уваги відсутність доказів членства ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у Релігійній громаді Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області. 
Позивача та інших членів Релігійної громади не повідомляли про проведення загальних зборів 15 жовтня 2017 року у будинку культури села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області. Такі повідомлення не оголошувались через засоби масової інформації. 
Доводи інших учасників справи
Релігійна громада церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області подала до суду відзив 
на касаційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони 
є законними та обґрунтованими.
Вказувала, що позивач фактично просить Верховний Суд встановити або вважати доведеними обставини, що не були встановлені або були відкинуті в оскаржуваних судових рішеннях, та здійснити переоцінку доказів, проте не зазначає, у чому саме полягає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Суди правильно застосували норми матеріального права.
Івано-Франківська обласна державна адміністрація подала до суду відзив 
на касаційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони 
є законними та обґрунтованими.
Зазначала, що позивач не спростував встановлені судами обставини. Релігійна громада вправі на власний розсуд визначати спосіб прийняття нових членів, критерії членства та процедуру обрання органів управління. Право релігійної організації на вільну зміну своєї підлеглості у канонічних питаннях не може бути обмеженим. Факт повідомлення позивача та інших членів релігійної організації щодо проведення зборів з`ясовувався судами 
у судових засіданнях.
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
12 жовтня 2020 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що Релігійна громада Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області була зареєстрована відповідно до рішення Виконавчого комітету 
Івано-Франківської обласної ради народних депутатів від 15 жовтня 
1991 року. Державну реєстрацію юридичної особи здійснено 31 січня 
2013 року.
З 15 жовтня 1991 року громада діяла на підставі статуту Релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, ухваленого парафіяльними зборами та зареєстрованого відповідно до вищевказаного рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів. 
Керівником Релігійної громади та підписантом з моменту її створення є ОСОБА_1 . 
Відповідно до пунктів 1, 3 статуту зазначеної громади парафія - це релігійне об`єднання, первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви, який безпосередньо входить до складу Івано-Франківської єпархії. Парафія об`єднує громадян православного віросповідання для сумісного здійснення права на свободу, сповідання та поширення православної віри, а також для піклування про релігійно-моральне виховання. 
Вищевказаним статутом визначені структура і управління парафією, парафіяльні заклади, джерела створення коштів та майнові відносини на парафії. Адресою парафії вказане село Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області.
Суди також встановили, що 15 жовтня 2017 року ініціативна група Релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області скликала парафіяльні збори, які відбулись того ж дня в приміщенні будинку культури села.
Протоколом № 1 сходу парафіян села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області від 15 жовтня 2017 року та витягом 
з протоколу загальних парафіяльних зборів Релігійної громади Української Православної Церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області підтверджено, що на зборах були присутні 136 осіб та відповідно до порядку денного, в нього були включені такі питання: про обрання голови, секретаря зборів та лічильної комісії; перехід релігійної громади з під юрисдикції єпископа Івано-Франківського і Коломийського Тихона, керуючого Івано-Франківської єпархії Української Православної Церкви, під юрисдикцію єпископа Коломийського і Косівського Юліана, керуючого Коломийської єпархії Української Православної Церкви Київського патріархату; про внесення змін та доповнень до статуту громади; про прийняття нової редакції статуту громади та подання його на реєстрацію до органів виконавчої влади.
Відповідно до протоколу на зборах було заслухано виступаючих по кожному з питань порядку денного та проводилося голосування по всіх питаннях порядку денного.
24 жовтня 2017 року до Івано-Франківської обласної державної адміністрації надійшла заява, протокол № 1 сходу парафіян села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, витяг 
з протоколу загальних парафіяльних зборів релігійної громади Української Православної Церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області та статут Релігійної громади у новій редакції.
Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації 
від 27 грудня 2017 року № 832 зареєстровано у новій редакції статут Релігійної громади «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району щодо зміни ієрархічного підпорядкування з Української Православної Церкви 
в Українську Православну Церкву Київського патріархату та деяких положень статуту. Назву статуту викладено у такій редакції - статут Релігійної громади церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком 
якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що парафіяльні збори 
15 жовтня 2017 року скликані та проведені членами Релігійної громади відповідно до вимог статуту цієї громади, проголосовані одностайно (більшістю голосів), тобто парафіяни діяли у межах церковних правил, які викладені у статуті.
При цьому суди вважали, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Проте, Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів, враховуючи наступне.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що 
виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом № 987-ХІІ.
Згідно з частинами першою та другою статті 7 Закону № 987-ХІІ релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). 
Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону № 987-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) релігійна громада 
є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних 
і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості.
У частинах першій та другій статті 12 Закону № 987-ХІІ визначено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.
Відповідно до статті 13 Закону № 987-ХІІ релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).
Пунктом 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи 
у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15 викладено висновок, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово визначала критерії розмежування справ між цивільною та господарською  юрисдикціями, визнавши юрисдикцію господарського суду у справах про спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності  такої юридичної особи.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 
2020 року у справі № 915/540/16 вказано, що господарськими судами розглядаються справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскарження рішення загальних зборів учасників є спором, пов`язаним з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків зазначені положення статуту товариства, тому його слід розглядати за правилами господарського судочинства.
Отже, спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України незалежно від того, чи 
є позивач та інші учасники справи акціонерами (учасниками) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами ГПК України. 
У постанові від 27 травня 2020 року у справі № 910/13499/19 за позовом Релігійної організації до обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження голови обласної державної адміністрації, яким зареєстровано статут релігійної організації у новій редакції, Касаційний господарський суд зазначив про належність цієї категорії спорів до господарської юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року встановила, що фактично підставою позову у справі № 910/10011/19 
є незгода Релігійної організації з рішенням загальних зборів членів Релігійної організації про зміну канонічної підлеглості, оформленим протоколом від 23 лютого 2019 року № 1, оскільки, на думку цієї організації, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати, за відсутності необхідного кворуму, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 
2021 року у справі № 910/10011/19 дійшла висновку, що спори між релігійною організацією та її учасником (засновником, членом) відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 вважає порушеними свої права ухваленням відповідних рішень загальними зборами членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості та прийняття нової редакції статуту.
Предметом позовних вимог у цій справі є визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів.
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що рішення про прийняття статуту в новій редакції приймалося 
з порушенням процедури внесення змін та доповнень до статуту вищевказаної Релігійної громади; збори від 15 жовтня 2017 року проводилися без дотримання положень статуту, яким Релігійна громада Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області керується у своїй діяльності; нова редакція статуту Релігійної громади Української Православної Церкви села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області не виносилась на розгляд членів цієї Релігійної громади. 
Позивач також вказував, що одним з організаційних питань у діяльності релігійних організацій є порядок проведення загальних зборів віруючих релігійної громади. Зазначав, що відповідно до протоколу від 15 жовтня 2018 року № 1 на зборах проводилось голосування за зміну канонічної підлеглості Релігійної громади, проте новою редакцією статуту Релігійної громади впроваджено велику кількість нововведень, про які позивач та інші члени Релігійної громади, а також особи, які взяли участь у зборах 15 жовтня 2017 року, не були повідомлені, та інше.
Отже, спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства згідно з наведеними приписами ГПК України, оскільки у даному випадку існує спір між релігійною організацією та її учасником щодо управління такою юридичною особою.
Проте у справі, яка переглядається, вищевикладене залишилося поза увагою судів попередніх інстанцій, які, належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині 
і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду 
у відповідній частині.
Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених 
статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, 
є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом.
За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судових рішень вимогам статті 263 ЦПК України та їх ухвалення з порушенням норм процесуального права, що має наслідком скасування судових рішень із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Враховуючи незаявлення наразі відповідачами вимог про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, новий розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.
Керуючись статтями 255, 256, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 13 серпня 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Релігійної громади церкви «Успіння Пресвятої Богородиці» Української Православної Церкви Київського патріархату села Старий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Івано-Франківська обласна державна адміністрація, про визнання протиправними та скасування рішень загальних зборів закрити.
Повідомити ОСОБА_1 про віднесення розгляду справи за його позовом до юрисдикції господарських судів.
Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук