ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р.                                                              Справа № 909/129/21

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного підприємства “Торговий дім Проммет”, б/н від 12 серпня 2021 року
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05 липня 2021 року (підписане 12.07.2021), суддя Шіляк М.А.
у справі № 909/129/21
за позовом Малого приватного науково-дослідного виробничого підприємства “Оргтехмаш”, м. Калуш Івано-Франківської області
до відповідача Приватного підприємства “Торговий дім Проммет”, м. Калуш Івано-Франківської області
про стягнення неустойки в сумі 132000,00 грн.

в с т а н о в и в :
У лютому 2021 року Мале приватне науково-дослідне виробниче підприємство “Оргтехмаш” звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Приватного підприємства “Торговий дім Проммет” про стягнення неустойки в сумі 132000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в супереч умовам договору не повернув орендоване приміщення разом із майном, хоча звертався до позивача із відповідною заявою, як наслідок позивач нарахував відповідачу неустойку за неналежне виконання обов`язку щодо повернення орендованого приміщення та майна в сумі 132000,00 грн за період з 01.06.2020 по 01.02.2021 (з урахуванням заяви від 09.04.2021 про збільшення позовних вимог).
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 у справі № 909/129/21 позов задоволено. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в сумі 132000,00 грн та судовий збір в сумі 2270,00 грн.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору в частині повернення орендованого майна, оскільки, спірний договір припинив свою дію, однак, відповідач доказів виконання свого обов`язку щодо повернення орендованого приміщення та майна після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди не надав, а заява відповідача від 30.04.2020 №1/3004 про відсутність у останнього наміру продовжувати дію договору оренди не означає фактичного повернення орендованого майна. Судом встановлено, що актом приймання-передачі нежитлового приміщення підтверджується передача орендареві у користування орендованого майна.   Разом з тим, в такий же спосіб (тобто шляхом складення та підписання відповідного акту) слід було здійснити також і   повернення майна відповідачем позивачу, однак, матеріали справи не містять ані відповідного Акту приймання-передачі (повернення майна) відповідачем, ані   жодних інших письмових доказів на підтвердження фактичного повернення орендованого майна позивачу.
Судом було відхилено посилання відповідача на те, що орендоване приміщення було відчужене позивачем, так, як з інформації наявної із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності долучених до матеріалів справи вбачається, що твердження відповідача в тій частині не відповідає дійсності.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, апелянт – Приватне підприємство “Торговий дім Проммет” звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 по справі № 909/129/21 та у задоволенні позову про стягнення неустойки відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги заяву відповідача № 1/3004 від 30.04.2020 про припинення дії договору оренди, якою як вважає останній було повернуто орендоване приміщення та майно. Апелянт стверджує, що станом 31.05.2020, відповідно до п. 1.4 договору, всі ключі від орендованих складських приміщень, зокрема від орендованої частини цеху, трьох кімнат офісу на другому поверсі та коридору були передані орендодавцеві, а також, відповідно до п. 1.7 договору, останньому було передано у належному стані орендоване майно, яке знаходиться у приміщенні, а саме: монорельс із двома тельферами 0,5 т та огороджену земельну ділянку, площею 340 кв.м. з в`їзними воротами. Тобто, станом на момент закінчення дії договору 31.05.2020, орендодавцю було належним чином повернуто все орендоване майно та у належному стані і позивач не надав жодного допустимого доказу того, що станом на 31.05.2020, тобто на момент закінчення дії договору, останньому не було повернуто орендованого приміщення та майна у належному стані.
Окрім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку вказаним письмовим доказам, щодо орендованого майна, яке перейшло у власність іншій особі, оскільки з наявних технічних паспортах, які виготовлені до і після укладення договору оренди чітко вбачається, що саме та частина орендованого приміщення (складу) де знаходилися відходи від господарської діяльності (виробництва) відповідача, які нібито позивач просив відповідача вивезти і звільнити дане приміщення - по закінченні договору оренди від 30.05.2020 – перейшли у власність до нового власника менеджера Івана.
Позивачем на апеляційну скаргу подано відзив, в якому позивач заперечує доводи апелянта зазначивши, що твердження про повернення орендованого майна шляхом залишення його у володінні позивача суперечить вимогам діючого законодавства та умовам договору, такий спосіб повернення майна умовами договору не передбачено. Разом з тим, позивач заперечує доводи апелянта про відчуження орендованого майна, так як матеріалами справи спростовується доводи апелянта.
Що стосується долучення до апеляційної скарги нових доказів, то позивач заперечує щодо їх прийняття та дослідження апеляційним судом, так як вважає, що разі прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Автоматизованою системою документообігу суду справу  № 909/129/21 розподілено до розгляду судді – доповідачу Якімець Г.Г. Введено до складу судової колегії суддів Бойко С.М. та Бонк Т.Б., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2021.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.08.2021 року апеляційну скаргу залишено без руху, як таку що не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України.
З підстав зазначених в ухвалі суду від 27.09.2021 у даній справі, апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження, зупинено дію рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 у справі № 909/129/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства “Торговий дім Проммет” та справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи з обґрунтуванням від сторін до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01.03.2018 Малим приватним науково-дослідним виробничим підприємством "Оргтехмаш" (далі – орендодавець за договором, позивач у справі) та Приватним підприємством "Торговий дім "Проммет" (далі – орендар за договором, відповідач у справі) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1 (далі - договір).
Згідно пункту 1.1. договору, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування приміщення, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі, та зобов`язується сплачувати орендну плату. Адреса приміщення, що орендується: вул. Мартинця, 26, м. Калуш (п. 1.2. договору).
В пункті 1.7. договору сторони визначили, що в оренду також здається: майно, яке знаходиться у приміщенні, що орендується: монорельс з двома тельферами 0,5 тон; огороджена земельна ділянка площею 340 м. кв з в`їздними воротами.
Відповідно до п. 5.1. договору, розмір щомісячної орендної плати становить 6600,00 грн (шість тисяч шістсот гривень) в т.ч. ПДВ 1100 грн.
Пунктом 5.2. договору передбачено, що орендна плата сплачується орендарем не пізніше 25 числа поточного місяця на розрахунковий рахунок орендодавця.
Строк оренди приміщення, що орендується, складає 10 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання-передачі. Строк цього договору починає свій перебіг з 01.03.2018 та закінчується 31.01.2019 (пункти 4.1. та 10.3. договору).
На виконання умов даного договору, сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі нежитлового приміщення, яким підтверджується передача орендареві у користування орендованого майна.
Пунктом 7.1. договору встановлено обов`язок орендаря, серед іншого, у разі припинення договору повернути орендодавцеві орендоване приміщення та майно в належному стані.
Додатком від 01.01.2019 № 1 до договору оренди від 01.03.2018 № 1, сторонами продовжено строк дії договору до 31.05.2020.
Заявою № 1/3004 від 30.04.2020 директор Приватного підприємства "Торговий дім Проммет" повідомив позивача (орендодавця) про наступне: «В зв`язку закінченням Договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 01.03.2018р. А саме 31.05.2020р. наше підприємство не бажає більше пролонгувати договір оренди».
З наявної в матеріалах справи претензії № 1/08 від 18.08.2020 вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогами: 1) вивезти сміття від розібраних лічильників – біля 300 мішків та 20 біг-бегів до 22.08.2020р.; 2) вичистити цех та територію від сміття до 27.08.2020р.; 3) зробити поточний ремонт цеха після чотирьох років оренди та здати в належному стані, як цех так і при цехову територію до 10.09.2020р. (розділ 7 договору). Також у вищезазначеній претензії позивач повідомив відповідача про те, що станом на 18.08.2020 приміщення не звільнені і не передані позивачу згідно спірного договору оренди та при виконанні в встановлені терміни всіх вище вказаних пунктів позивач підпише акт прийому-передачі та боргові зобов`язання складуть: борг по оренді на 31.05.2020 в сумі 7800,00 грн та орендна плата за 2 місяці (червень-липень) в сумі 13200,00 грн, якщо умови не будуть виконанні позивач звернеться до суду та орендна плата буде нараховуватись до виконання всіх умов договору.
Слід зазначити, що вищезазначену претензію відповідачем залишено без відповіді та задоволення.
Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач орендоване приміщення та майно не повернув, як наслідок, відповідачу нараховано неустойку за невиконання обов`язку щодо повернення орендованого приміщення та майна в сумі 132000,00 грн за період з 01.06.2020 по 01.02.2021 (з урахуванням заяви від 09.04.2021 про збільшення позовних вимог).
З урахуванням наведеного, позивач за захистом свого порушеного права звернувся до місцевого господарського суду із вимогою стягнути неустойку в сумі 132000,00 грн за період з 01.06.2020 по 01.02.2021(з урахуванням заяви від 09.04.2021 про збільшення позовних вимог).
Згідно   ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Згідно   ст. 174 Господарського кодексу України   однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до ч. 1   ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В даному випадку, правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного 01.03.2018 року договору оренди нежитлового приміщення. № 1.
Зазначений вище договір укладено між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписаний представниками обох сторін та засвідчений печатками сторін, що відповідає ст. 181 ГК України, ст. 207, 208 ЦК України.
За своєю правовою природою, укладений між сторонами договір є договором найму (оренди).
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України та частиною першою статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
З наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі нежитлового приміщення, вбачається, що орендодавець передав, а орендар прийняв у користування нежитлове приміщення та майно вказане у договорі.
В подальшому, додатком від 01.01.2019 № 1 до договору оренди від 01.03.2018 № 1, сторонами продовжено строк дії договору до 31.05.2020.
Відповідно до ч. 4   ст. 284 ГК України   строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Згідно з ч. 2   ст. 291 ГК України   договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.
Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму   Цивільним кодексом України   (ч. 4   ст. 291 ГК України).
Заявою № 1/3004 від 30.04.2020 директор Приватного підприємства "Торговий дім Проммет" повідомив позивача (орендодавця) про наступне: «В зв`язку закінченням Договору оренди нежитлових приміщень № 1 від 01.03.2018р. А саме з 31.05.2020р. наше підприємство не бажає більше пролонгувати договір оренди».
Враховуючи наведене вбачається, що спірний договір припинив свою дію 31.05.2020 року, дані обставини сторонами, зокрема апелянтом не заперечуються.
Про те, як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідач орендоване приміщення та майно не повернув, про що позивач надіслав відповідачу перетензію № 1/08 від 18.08.2020, в якій зазначив: 1) вивезти сміття від розібраних лічильників – біля 300 мішків та 20 біг-бегів до 22.08.2020р.; 2) вичистити цех та територію від сміття до 27.08.2020р.; 3) зробити поточний ремонт цеха після чотирьох років оренди та здати в належному стані, як цех так і прицехову територію до 10.09.2020р. (розділ 7 договору). Також у вищезазначеній претензії позивач повідомив відповідача про те, що станом на 18.08.2020 приміщення не звільнені і не передані позивачу згідно спірного договору оренди та при виконанні в встановлені терміни всіх вище вказаних пунктів позивач підпише акт прийому-передачі та боргові зобов`язання складуть: борг по оренді на 31.05.2020 в сумі 7800,00 грн та орендна плата за 2 місяці (червень-липень) в сумі 13200,00 грн, якщо умови не будуть виконанні, позивач звернеться до суду та орендна плата буде нараховуватись до виконання всіх умов договору.
Слід зазначити, що вищезазначену претензію відповідачем залишено без відповіді та задоволення.
Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач орендоване приміщення та майно не повернув, як наслідок, відповідачу нараховано неустойку за невиконання обов`язку щодо повернення орендованого приміщення та майна в сумі 132000,00 грн за період з 01.06.2020 по 01.02.2021 (з урахуванням заяви від 09.04.2021 про збільшення позовних вимог).
За приписами ч. 1   ст. 785 Цивільного кодексу України   (далі -   ЦК України) у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
В даному випадку, доказів виконання відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого приміщення та майна після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору оренди не надано.
Відповідно до ч. 2   ст. 785 ЦК України   якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Отже, положеннями ч. 2 ст. 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі невиконання наймачем обов`язку з повернення речі.
Обов`язковою і необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 02 вересня 2014 р. у справі № 3-85гс14).
Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» у п. 5.4 роз`яснено, що застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 зазначеної статті). Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (абзац другий ч. 1 ст. 614 ЦК України). 
Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Щодо тверджень апелянта, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано висновків Верховного Суду в частині застосування ст. 614 ЦК України (доведеність вини – умислу або необережності), судова колегія вважає надуманими та такими, що спростовується вищенаведеним, оскільки, відповідачем не доведено перед судом вжитих всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Згідно п.8.1. спірного договору сторони визначили, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору (надалі іменується «порушення Договору»), сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством.
Пунктом 5.8 даного договору передбачили, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення приміщення та майна за актом прийому-передачі. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі.
Як вже було встановлено судом, Актом приймання-передачі нежитлового приміщення підтверджується передача орендареві у користування орендованого майна.   Разом з тим, в такий же спосіб (тобто шляхом складення та підписання відповідного акту) слід було здійснити також і   повернення майна відповідачем позивачу.
Однак, матеріали справи не містять ані відповідного Акту приймання-передачі (повернення майна) відповідачем, ані   жодних інших письмових доказів на підтвердження фактичного повернення орендованого майна позивачу.
Апелянтом не доведено відсутність своєї вини у порушенні  зобов`язання за даним Договором оренди.
Щодо тверджень апелянта, що позивача було повідомлено заявою від 30.04.2020 №1/3004 про відсутність у відповідача наміру продовжувати дію договору та посилань на те, що позивач не обґрунтував у позовній заяві яким чином відповідач не повернув майно позивачу, судова колегія вважає безпідставними та зазначає, що повідомлення про припинення договору оренди не означає фактичного повернення орендованого майна.
На підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, враховуючи фактичні обставини справи, місцевий суд прийшов до правомірного висновку та стягнув із відповідача неустойку у розмірі подвійної плати в сумі 132 000,00 грн за період з 01.06.2020 по 01.02.2021.
Щодо тверджень відповідача/апелянта про те, що орендоване майно перейшло у власність іншій особі, судова колегія до уваги не приймає, оскільки предметом спору є стягнення неустойки за невиконання умов даного договору в частині не повернення за актом приймання-передачі орендованого приміщення та майна.
Разом  з тим, з матеріалів справи та поданих позивачем доказів не вбачається, що орендоване приміщення та майно перейшло у власність третьої особи.
Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.
Відповідно до   статті 276 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає.
На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст.277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2021 року у справі №909/129/21 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Матеріали справи № 909/129/21 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                            Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.