ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3938/20                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого:           Бєлової Л.В. 
суддів:                     Аліменка В.О., Кузьмишиної О.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 13.09.2019 № 976 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1   пенсію за вислугу років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ, починаючи з 04.09.2019.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:
Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову в призначенні пенсії від 13.09.2019 № 976 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е»  ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи  з 04.09.2019.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що для призначення пенсі за вислугу років станом на 26.03.2018 у позивачки мало бути не менше 26 років і 6 місяців спеціального стажу, тому у позивача не вистачає спеціального стажу для набуття права на пенсію за віком відповідно до норм чинного законодавства. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Ухвалою Шостого апеляційного адіміністративного суду від 10 листопада 2021 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року на розумний строк, достатній для всебічного та повного розгляду справи.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.09.2019 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ у Київській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до   Закону України «Про пенсійне забезпечення»   та п. 2   розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Разом із заявою позивачкою надані, зокрема: копію паспорту громадянина України, копію трудової книжки, копію диплому про навчання в Київському медичному училищі №2, довідки про присвоєння РНОКПП.
За результатами розгляду цієї заяви позивачки по суті ГУ ПФУ у Київській області прийняло рішення про вімову в призначені пенсії від 13.09.2019 за № 976. Дане рішення відповідач мотивува тим, що згідно наданих документів страховий стаж становить 29 років 6 місяців 19 днів, у т.ч. спеціальний стаж за вислугу років - 26 років 2 місяці 20 днів, що не відповідає вимогам п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
Вважаючи відмову в призначенні пенсії за вислугу років протиправною, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що оскільки спеціальний стаж роботи позивачки станом на 26.03.2018, що дає їй право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику закладу охорони здоров`я, становить більше 25 років, визначених п. «е»   ст. 55 Закону України №1788-ХІІ, то суд дійшов висновку про необґрунтованість та протиправність рішення відповідача про відмову в призначені пенсії від 13.09.2019 №976. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2-1  Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам, які на день набрання чинності  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»  мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями  52,  54  та  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених  Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм  статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII  набрав чинності 11.10.2017.
Тож, зі змісту пункту 2-1  розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», слідує, що пенсія за вислугу років згідно статей  52,  54  та  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  може бути призначена лише особам, які мають стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений відповідними статтями  Закону України «Про пенсійне забезпечення», станом на 11.10.2017.
Так,  статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, визначено, що за цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; соціальні пенсії.
Згідно  статті 7 Закону № 1788-XI, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
Відповідно до норм  статті 52 Закону № 1788-XI, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
У силу приписів п. «е»    статті 55 Закону № 1788-XI    (в редакції, чинній до 01.04.2015), було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII  (далі - Закон № 213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е»  статті 55 Закону № 1788-XI), а  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII  (далі - Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е»  статті 55 Закону № 1788-XI.
Відповідно до внесених змін пунктом «е»  статті 55 Закону № 1788-XII, було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.
Слід врахувати, що  рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №    1788-XII  зі змінами, внесеними  законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  від 24.12.2015 № 911-VIII.
При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Відповідно до положень  статті 51 Закону № 1788-XI, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у вказаній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих, а тому, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
До того ж, Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону № 1788-XI  зі змінами, внесеними  Законом № 911  у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а»  статті 54 Закону № 1788-XI, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж»  статті 55 Закону № 1788-XI, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей  1,  3, частини третьої статті  22, статті  46 Основного Закону України.
Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону № 1788-XI  зі змінами, внесеними  Законом № 213  щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону №    1788-XI  зі змінами, внесеними  Законом № 213, суперечать положенням статей  1,  3,  46 Основного Закону України.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини  рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019  положення пункту «а» статті  54, статті  55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII  зі змінами, внесеними  законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»  від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині, що саме з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років, відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону № 1788-XII, необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін  Законом № 213  та  Законом № 911, що дає підстави для висновку про те, що на день звернення позивача  із заявою від 04.09.2019 року про призначення пенсії за вислугу років за пунктом «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
При цьому, позивач з 06.08.1991 по 24.10.2017, працювала медичною сестрою в закладах охорони здоров`я, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача та, відповідно до вказаного переліку, дає право на пенсію за вислугу років. Таким чином, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії  у ОСОБА_1 стаж складав 26 років 2 місяця та 20 днів, що не заперечується відповідачем, з необхідних 25 років, та є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»    статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Отже, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції щодо того, що позивач має право на отримання пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а відтак, враховуючи дату звернення за її призначенням, позовні вимоги підлягають задоволенню, зокрема, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі пункту «е»  статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»  з дня звернення із заявою про призначення пенсії, а саме, з 04.09.2019.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року. 
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України    та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії. 
Згідно з положеннями  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.  243,  315,  316,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року - залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                            В.О. Аліменко, 

                                                                                                     О.М. Кузьмишина