ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" вересня 2021 р.           Справа№ 910/6139/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Михальської Ю.Б.
суддів:            Скрипки  І.М. 
          Тищенко А.І. 

секретар судового засідання: Білоус О.О.
за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 28.09.2021,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний)
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020
у справі №910/6139/20 (суддя Мудрий С.М.)
за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний)
до    Державної служби морського та річкового транспорту України,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях
про  спонукання укласти договір,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) (далі, позивач, ДП «АМПУ», Адміністрація) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України (далі, відповідач або Служба) про спонукання відповідача укласти із позивачем договір про відшкодування витрат за надані послуги у редакції, наведеній у пункті 2 прохальної частини позовної заяви. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2020 залучено до участі у справі №910/6139/20 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача (далі, третя особа або ФДМУ).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2019 між РВ ФДМ України по Одеській та Миколаївській областях (третя особа) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №20984091165, відповідно до умов якого орендар зобов`язався протягом 15 робочих днів після підписання договору оренди укласти з балансоутримувачем орендованого майна (позивачем) договір про відшкодування витрат на утримання такого майна та надання орендареві комунальних послуг. Строк укладеного позивачем та відповідачем, на його виконання, договору про відшкодування витрат за надані послуги №151-П-ПВФ-19 від 20.12.2019, закінчився 31.12.2019, однак відповідач ухиляється від обов`язку підписання аналогічного договору на новий строк, мотивуючи свою відмову встановленням позивачем в односторонньому порядку цін та тарифів, з якими відповідач не погоджується, у зв`язку з чим останнім повернуто на адресу ДП «АМПУ» в особі ПФ ДП «АМПУ» непідписані примірники договору. 

Історія справи, короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказав, що сторони у цій справі не ухиляються від укладення договору в цілому, а лише не погоджуються з окремими його умовами, а тому, на думку суду, спір у ній фактично зводиться до врегулювання розбіжностей між сторонами стосовно вартості послуг, ціни договору (тарифів на послуги), що не підлягають державному регулюванню; оскільки тарифи на послуги, зазначені в договорі не підлягають державному регулюванню, а взаєморозрахунки між сторонами за ці послуги проводяться на договірних засадах, зважаючи на встановлений статями  6,  627 Цивільного кодексу України  принцип свободи договору, сторони мають право на реалізацію свого волевиявлення щодо вказаних питань і не можуть бути зобов`язані приймати та виконувати відповідні умови в примусовому порядку, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови. 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано висновками про те, що матеріалами цієї справи підтверджується наявність порушеного права Позивача, як підтверджується і те, що відповідний договір мав би бути укладений між сторонами, виходячи як з умов укладеного Договору оренди, які є обов`язковими для виконання в силу припису статті 629 Цивільного кодексу України, так і виходячи з норм діючого законодавства.  Проте, на думку суду, обраний Позивачем спосіб захисту його порушених прав та законних інтересів шляхом подання позову з вимогою про спонукання Відповідача укласти договір не є ефективним та не сприятиме відновленню порушеного права, а тому у задоволенні такої неефективної вимоги слід відмовити. За висновком апеляційного господарського суду належним способом захисту у даному випадку є вимога про визнання договору укладеним, втім такої вимоги позивач до суду не пред`являв.
Не погоджуючись із прийнятою постановою, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021  і рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2020 у справі №910/6193/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 касаційну скаргу позивача задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2021 у справі №910/6139/20 скасовано, справу №910/6139/20 направлено на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції зазначив, що ключове питання даного спору є наступним: чи є належним обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги про спонукання відповідача до укладення договору за умови, що текст такого договору наведений у прохальній частині позовної заяви?
Колегія суддів касаційного господарського суду наголосила, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі №916/1423/18 викладено правовий висновок стосовно того, що визначення позивачем предмета спору «про зобов`язання відповідача укласти договір у певній редакції» є письмовим волевиявленням позивача щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом укладення такого договору за рішенням суду про укладення договору відповідно до  статті 187 Господарського кодексу України.  Тобто, вимогу позивача про зобов`язання укласти договір у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним пунктом 1 частини другої  статті 16 Цивільного кодексу України, та відповідає способам захисту, визначеним  статтею 20 Господарського кодексу України. Разом з цим, колегія суддів звернула увагу на те, що у постанові від 25.05.2021 у справі №910/6138/20 Верховний Суд у подібних правовідносинах дійшов висновку про те, що тлумачення слів «спонукати» і «зобов`язати» у даному випадку можна вважати тотожними, а отже вказаний спосіб захисту відповідає вимогам частини другої  статті 16 Цивільного кодексу України  та частини другої  статті 20 Господарського кодексу України. 
Виходячи із наведеного, Верховний Суд відзначив, що між формулюванням «спонукати до укладення», яке обране позивачем у даному спорі та формулюванням «зобов`язати укласти», що було предметом розгляду у справі №916/1423/18, є лише граматична та/або стилістична різниця, однак, незважаючи на формулювання, суть позовних вимог є чіткою, зрозумілою та дає змогу, з огляду на текст договору в редакції позивача, захистити порушене право. Інше тлумачення є надмірним формалізмом та штучним звуженням існуючих способів захисту порушеного права, які самі по собі не є і не можуть бути вичерпно і детально сформульовані законом.    
Направляючи справу №910/6139/20 на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового розгляду справи суду необхідно взяти до уваги наведене у цій постанові, належним чином дослідити наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, надати оцінку всім умовам договору про відшкодування витрат за надані послуги у редакції, викладеній у позовній заяві, та вирішити питання щодо можливості викладення цього договору у запропонованій позивачем редакції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до наступного:
- при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано, що укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги пов`язано не з вільним проявом волі позивача до вступу у договірні відносини з відповідачем, а в першу чергу в зв`язку з необхідністю виконання законодавчо встановленого обов`язку позивача по утриманню та ефективному використанню державного майна, а також виходячи зі встановленого договором оренди обов`язку орендаря укласти такий договір; 
- договір, який є предметом спору, має бути укладеним на підставі правових актів органів державної влади та норм чинного законодавства, а саме Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 та Закону України «Про морські порти України»;
- судом не враховано, що проект договору, підготовлений відповідачем та направлений на адресу позивача листом від 24.06.2020 №786/06/14-20, надійшов до позивача вже після відкриття провадження у справі, що свідчить про вчинення таких дій відповідачем навмисно, задля приховання факту ухилення від укладення договору, а тому суд дійшов хибного висновку про відсутність факту ухилення відповідача від укладення договору; 
- судом не враховано, що ціна спірного договору сформована на підставі тарифів, за якими скаржник сплачує вартість послуг із забезпечення будівель та приміщень, що перебувають на його балансі необхідними комунальними послугами на користь третіх осіб, а тому вартість таких послуг не залежить від його волі, окрім утримання і обслуговування мереж водовідведення та водопостачання;
- через тривале порушення відповідачем умов договору оренди, що полягало в ухиленні від укладання договору та несплаті позивачеві заборгованості за користування комунальними послугами, ФДМУ прийнято рішення про непродовження договору оренди. Дана обставина підтверджується листом від 19.11.2020 №08-06-05271, що надійшов на адресу позивача вже після винесення оскаржуваного рішення, а тому дані обставини не могли бути відомі суду першої інстанції та відповідно ним не досліджувались.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

31.12.2020 електронною поштою та 04.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду відповідач подав ідентичні відзиви на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу ДП «АМПУ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований правильністю висновку суду про те, що ані позивач, ані відповідач не ухиляються та не відмовляються від укладення договору в цілому, а лише не погоджуються з його окремими умовами; оскільки тарифи на послуги, зазначені в договорі, не підлягають державному регулюванню, а взаєморозрахунки між сторонами за ці послуги проводяться на договірних засадах, з огляду на принцип свободи договору, сторони мають право на волевиявлення щодо вказаних питань та не можуть бути зобов`язані прийняти і виконувати відповідні умови в примусовому порядку. Разом з тим, відповідач наголосив на тому, що 11.12.2020 між ним та позивачем укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги, а тому вважає, що предмет спору відсутній.
           22.01.2021 на електронну пошту та 25.01.2021 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення у справі з проханням подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням обставин, викладених у поясненнях. Позивач наголосив на тому, що предмет договору від 11.12.2020, підписаний сторонами спору, є тотожним предмету договору в даній справі, водночас, 17.12.2020 на розрахунковий рахунок позивача від відповідача надійшли кошти в якості відшкодування витрат позивача за комунальні послуги за січень-листопад 2020 року у загальному розмірі 56  237,52 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку за 17.12.2020 (долучена до пояснень). Із наведеного вбачається, що відповідач визнав свій обов`язок щодо укладення договору із балансоутримувачем та здійснив реальні дії щодо виконання свого зобов`язання.
08.07.2021 від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення щодо обставин справи із урахуванням постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у даній справі, в яких скаржник наголошує на висновках, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/6138/20, щодо обов`язковості укладення такого договору між позивачем та відповідачем.
09.07.2021 від відповідача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення на апеляційну скаргу із урахуванням постанови суду касаційної інстанції про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У поданих письмових поясненнях відповідач наголосив на тому, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача з відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна за період з 01.01.2020 по 10.12.2020, а також документи, які свідчать про обґрунтованість та дійсний розмір такої заборгованості, оскільки договір про відшкодування витрат позивача на утримання орендованого нерухомого майна сторонами у справі ні в добровільному, ні в судовому порядку укладено не було, тоді як тарифи на послуги з утримання майна не підлягають державному регулюванню та повинні зазначатися у відповідному договорі, а взаєморозрахунки між сторонами за зазначені послуги проводяться на договірних засадах, з урахуванням встановленого законом принципу свободи договору; договір оренди не містить положень, якими закріплено права та обов`язки балансоутримувача як сторони спірних правовідносин; договірні відносини оренди були припинені з 10.12.2020, а тому неможливим є укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача орендованого майна, що є предметом даного спору.
22.07.2021 від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення на додаткові письмові пояснення відповідача від 09.07.2021. У поясненнях позивач наголосив на тому, що стягнення заборгованості з відшкодування витрат балансоутримувача не є предметом спору в даній справі; пунктом 5.10. Договору прямо передбачено обов`язок відповідача здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна, а також щодо укладення за балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю; позивач забезпечує будівлі та приміщення комунальними послугами на підставі окремих договорів з постачальниками таких послуг та у подальшому виставляє рахунки орендарям для відшкодування понесених позивачем витрат за такі послуги, окрім цього, тариф на відшкодування витрат позивача на утримання та обслуговування мереж водопостачання та водовідведення розрахований виходячи із прямих витрат, які несе позивачу у зв`язку з утриманням таких мереж;  не дивлячись на те, що договір оренди наразі припинив свою дію, зобов`язання відповідача щодо здійснення витрат на утримання орендованого майна не є виконаним, при цьому спірний договір, редакція якого наведена позивачем у позовній заяві, охоплює період дії договору оренди, а отже його укладення не суперечить чинному законодавству України.
17.09.2021 третя особа електронною поштою подала через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду письмові пояснення.
Відповідно до  статті 169 Господарського процесуального кодексу України  при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.
Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначені права та обов`язки учасників справи, зокрема:  подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Звернення до суду передбачає, зокрема, надання суду належних доказів дійсної волі учасника справи на уповноваження певної особи на представництво та відображенні даної волі у проставленому на заяві представником власноручного підпису. Зазначене дає змогу суду виключити будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого волевиявлення на звернення до суду із відповідною заявою.
Так, згідно з частиною 8 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи  скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи  скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).
Таким чином, відповідно до вимог  Господарського процесуального кодексу України  заява повинна містити підпис особи, яка відповідно до установчих документів правомочна діяти в інтересах юридичної особи або підпис особи, яка відповідно до вимог закону наділена правом підписання відповідних документів.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»  оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до  Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Стаття 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги»  визначає, що електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.
Судом, натомість, встановлено, що письмові пояснення третьої особи, які надіслані на електрону пошту Північного апеляційного господарського суду, не скріплені електронним цифровим підписом представника третьої особи, водночас, представником третьої особи станом на дату проведення судового засідання не надіслано суду оригінал письмових пояснень у паперовій формі, а тому подані пояснення не приймаються судом до розгляду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) у справі №910/6139/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20, справу №910/6139/20 призначено до розгляду на 27.07.2021, запропоновано учасникам справи надати суду апеляційної інстанції письмові пояснення щодо обставин справи №910/6139/20 з урахуванням мотивів, викладених у постанові Верховного Суду від 02.06.2021.
14.07.2021 від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У зв`язку із перебуванням судді Тищенко А.І., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у період з 26.07.2021 по 20.08.2021 відпустці, розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3073/21 від 23.07.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2021 справу №910/6139/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2021 прийнято апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю., розгляд справи №910/6139/20 призначено на 06.09.2021.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2021 за клопотанням позивача призначено розгляд справи 06.09.2021 у режимі відеоконференції.
У судове засідання, призначене на 06.09.2021, з`явилися представники позивача та відповідача. Представник третьої особи про причини неявки суд не повідомив.
У судовому засіданні 06.09.2021 суд перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 розгляд справи №910/6139/20 у режимі відеоконференції відкладено на 28.09.2021.
У зв`язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/4735/21 від 27.09.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2021 справу №910/6139/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.09.2021 прийнято апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 до провадження у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І., розгляд справи №910/6139/20 вирішено здійснювати у раніше призначеному судовому засіданні 28.09.2021.
У судовому засіданні 28.09.2021 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 28.09.2021 з`явилися представник позивача та відповідача.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення третьої особи про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника третьої особи.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

21.11.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях (орендодавець) та Державною службою морського та річкового транспорту України (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №20984091165 (далі, Договір).
Відповідно до пункту 1.1. Договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: ДК 021:2015-70220000-9 «Послуги з надання в оренду чи лізингу нежитлової нерухомості», а саме: нежитлові приміщення в будівлі корпусу №601 (далі - майно), інв. № 1140, загальною площею 59,10 кв.м., за адресою: Одеська область, м. Южне, вул. Берегова, буд. 11, що обліковується на балансі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі - балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з актом оцінки нерухомого майна балансоутримувача від 22.08.2019 та становить 215 325,55 грн.
Згідно з пунктом 2.1. Договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.
21.11.2019 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Державною службою морського та річкового транспорту України підписано акт приймання-передавання державного нерухомого майна, що обліковується на балансі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до договору оренди від 21.11.2019.
Пунктом 10.1. Договору визначено, що цей договір укладено терміном на 1 (рік), який діє з моменту підписання його сторонами.
При цьому, пунктом 10.4. Договору передбачена можливість його пролонгації у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця.
Відповідно до пункту 5.10. Договору орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Компенсація витрат зі сплати податку на землю здійснюється орендарем відповідно до вимог чинного законодавства.
20.12.2019, на виконання пункту 5.10. Договору, між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) (балансоутримувач) та Державною службою морського та річкового транспорту України (користувач) укладено Договір про відшкодування витрат за надані послуги №151-П-ПВФ-19.
Відповідно до пунктів 9.1., 9.2. Договору про відшкодування витрат за надані послуги, з урахуванням частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України договір діяв з 21.11.2019 до 31.12.2019.
Листом №182/27-02-04/вих/27 від 20.01.2020 позивачем доведено до відома відповідача інформацію про тарифи, що діють з 01.01.2020 на послуги, які надаються Адміністрацією морського порту Південний.
Листом вих. №105/07/14-20 від 21.01.2020 відповідачем повідомлено позивачеві реквізити для укладення нового договору на 2020 рік, а також, доведено до відома граничні суми витрат на комунальні послуги на 2020 рік.
Листом вих. №501/27-02-04/Вих/27 від 10.02.2020 позивачем на адресу відповідача направлено 2 примірники (підписаних зі сторони Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України») договору на відшкодування витрат за надані послуги на 2020 рік.
Листом вихідний №911/07/15-20 від 13.02.2020 (вхідний №622/27/вх від 24.02.2020) ДСМРТУ просила у позивача додатково надати перелік послуг, що входять до складу утримання орендованого державного майна, плата за які становить 6 962,60 грн без ПДВ в місяць. Одночасно звернуто увагу на те, що листом від 21.01.2020 №№105/07/14-20, відповідачем було надіслано орієнтовні граничні суми витрат на відшкодування комунальних послуг та утримання приміщення, які затверджено кошторисом Морської адміністрації на 2020 рік.
У відповідь листом вих. №789/27-02-03/Вих/27 від 04.03.2020 позивач повідомив, що відшкодування витрат за надані послуги, які надаються останнім, відбуваються за відповідними тарифами (тарифи наведені у зазначеному листі), а також повідомив, що зменшення витрат на відшкодування наданих послуг може здійснюватися за рахунок: зменшення площ орендованих приміщень; зменшення кількості працівників, що знаходяться в орендованих приміщеннях, зменшення кількості електропобутових приладів, оргтехніки, тощо. Водночас, в цьому ж листі позивач просив підписати договір у найкоротші строки.
З метою позасудового врегулювання спору щодо укладення договору відповідач звернувся до Південної філії ДП «АМПУ» з пропозицією укласти Договір в редакції орендаря, вихідний від 24.06.2020 №768/06/14-20.
У відповідь на адресу відповідача надійшов лист позивача від 17.07.2020 №2398/27-01-05/Вих/27 (вхідний від 22.07.2020 №11989/0/7-20), в якому повідомлялось про відсутність можливості підписання договору у запропонованій редакції у зв`язку з непогодженням ціни, яка, як зазначено в цьому листі, не відповідає інтересам балансоутримувача.
Як стверджує позивач, станом на день звернення з позовною заявою до суду, відповідач не повернув до Південної філії ДП «АМПУ» підписаний ним примірник договору про відшкодування витрат в редакції позивача.
На переконання останнього, з урахуванням положень пункту 5.10. договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 21.11.2019, існують усі підстави для спонукання відповідача укласти договір про відшкодування витрат за надані послуги. Оскільки відповідач ухиляється від його укладання, право Південної філії ДП «АМПУ» має бути захищено в судовому порядку.   

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень відповідача на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, враховуючи вказівки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у даній справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.
Предметом спору в даній справі є вимога позивача про спонукання відповідача укласти із позивачем договір про відшкодування витрат за надані послуги у редакції, наведеній у пункті 2 прохальної частини позовної заяви.
Згідно зі статтею 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі, якщо це передбачене угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.
Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання (частина 3 статті 179 Господарського кодексу України).
У відповідності до частини 3 статті 184 Господарського кодексу України, укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.
Примірні та типові договори є інструментами державного регулювання договірних відносин у сфері господарювання, які застосовуються для спрощення процесу укладання конкретних господарських договорів та визначення бажаної, з точки зору держави, моделі договірних зобов`язань. Як примірні, так і типові договори являють собою затверджені уповноваженими державними органами зразки відповідних договорів.
Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 «Про затвердження договорів оренди» затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, який міг бути використаний сторонами при визначенні умов відповідного проекту договору.
Оскільки між позивачем та відповідачем існують правовідносини з оренди державного майна, колегія суддів звертається до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно з частиною 2 статті 17 якого методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, згідно з пунктами 3, 11 якої до плати за оренду індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладених угод зобов`язуються надавати орендарю державне підприємство, організація, господарське товариство, на балансі яких перебуває це майно. Витрати на утримання нерухомого майна, зданого в оренду одночасно кільком підприємствам, організаціям, і прибудинкової території, розподіляються між ними залежно від наявності, кількості, потужності, часу роботи електроприладів, систем тепло- і водопостачання, каналізації за спеціальними рахунками, а в неподільній частині - пропорційно розміру займаної підприємствами, організаціями загальної площі.
З наведеного слідує, що на законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг.  
Окрім того, обов`язок відповідача щодо здійснення витрат, пов`язаних з утриманням орендованого майна та укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, у тому числі договорів з відповідними комунальними службами щодо надання комунальних послуг, передбачений пунктом 5.10. Договору оренди. Названий пункт договору нарівні з іншими його умовами погоджений сторонами, що не спростовано відповідачем, жодних змін або доповнень до цього пункту протягом строку дії Договору оренди не вносилось, у судовому порядку договір недійсним не визнавався, у зв`язку з чим він є обов`язковим до виконання сторонами.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду першої інстанції щодо непогодження сторонами лише окремих умов договору, що не свідчить про ухилення/відмову від укладення договору в цілому.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідний договір мав бути укладений між сторонами, виходячи як з умов укладеного сторонами Договору оренди (пункт 5.10. Договору), які є обов`язковими для виконання відповідно до положень статті 629 Цивільного кодексу України, так і виходячи з норм діючого законодавства (пункт 5.13. Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 №1774 та чинним у новій редакції відповідно до наказу Фонду державного майна України від 09.08.2007 №1329). 
          Вказані висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі №910/6138/20 з аналогічних правовідносин.
При цьому, як зазначив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 02.06.2021 у даній справі, обраний позивачем спосіб захисту (спонукання укласти договір із наведенням його редакції у прохальній частині позову) є належним та відповідає вимогам частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 20 Господарського кодексу України.
Водночас, направляючи справу №910/6139/20 на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового розгляду справи суду необхідно належним чином дослідити наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, надати оцінку всім умовам договору про відшкодування витрат за надані послуги у редакції, викладеній у позовній заяві, та вирішити питання щодо можливості викладення цього договору у запропонованій позивачем редакції.
На виконання вказівок суду касаційної інстанції колегією суддів встановлено, що спірний договір не може бути визнано укладеним у запропонованій позивачем редакції, враховуючи наступне.
Пунктом 1 частини 1 статті 15 Закону України «Про морські порти України» передбачено, що Адміністрація морських портів України утворюється, зокрема, з метою забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання. 
Як зазначає позивач та приймається судом до уваги, Адміністрація не є постачальником або виробником послуг з електропостачання, теплопостачання, водовідведення, а отже позбавлена можливості самостійно встановлювати тарифи на зазначені послуги. 
Відповідно до пункту 1.1. Договору про відшкодування витрат за надані послуги, який є предметом даного спору, балансоутримувач згідно з договором оренди нерухомого майна від 21.11.2019 забезпечує послугами Користувача в орендованих нежитлових приміщеннях.
Назва запропонованого договору звучить як «про відшкодування витрат за надані послуги». Тобто, виходячи зі змісту договору, послуги із постачання води та водовідведення, електроенергії та електропостачання, теплоенергії та її транспортування не надаються Адміністрацією, що підтверджується, зокрема, пунктом 2.2. наведеного в позовній заяві проекту договору, в якому зазначено, що балансоутримувач зобов`язаний вести розрахунки з організаціями, постачальниками енергоресурсів за використані електроенергію, воду, теплову енергію, що постачались користувачу, та відведені стічні води користувача згідно з основними договорами, укладеними між енергопостачальними організаціями і балансоутримувачем.
Із вищезазначеного вбачається, що Адміністрація забезпечує свої приміщення та будівлі, які знаходяться у неї на балансі, усіма необхідними комунальними послугами, та у подальшому виставляє рахунки орендарям окремих приміщень (у відповідності до укладених договорів оренди) на відшкодування таких витрат згідно із займаною конкретним орендарем площею. 
Отже, балансоутримувач державного майна має право отримувати від користувача (у даному випадку орендаря за договором оренди) оплату за фактично понесені ним витрати на утримання наданого в оренду майна, а користувач (відповідач) зобов`язаний відшкодовувати балансоутримувачу витрати за фактично спожиті користувачем теплову енергію, електроенергію, воду і відведені стічні води.
Як уже зазначалося, наказом ФДМУ від 23.08.2000 №1774 затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.
За змістом пункту 2.1.1. Примірного договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю розмір плати за обслуговування і ремонт Будівлі, прибудинкової території, утримання допоміжних приміщень Будівлі залежить від складу робіт і послуг, які надаються Балансоутримувачу житлово-експлуатаційними, ремонтно-будівельними організаціями та іншими суб`єктами господарювання, і визначається розрахунком щомісячних платежів (кошторисом витрат) за обслуговування та ремонт Будівлі, комунальні та інші послуги Балансоутримувача. 
Умови щодо щомісячного відшкодування користувачем фактично понесених балансоутримувачем витрат знайшли своє закріплення у пунктах 4.2.-4.4. запропонованого позивачем до укладення договору, згідно яких:
4.2. Щомісячна кількість спожитих води, тепла, електроенергії, відведених стічних вод визначається по приладах обліку, які пройшли держповірку, а за їх відсутності - по розрахунках, виконаних службою енергозабезпечення Балансоутримувача згідно з Додатком №1 - «Узгодження про встановлену потужність» та Додатком №2 - «Узгодження про встановлену кількість спожитих води, тепла та відведених стоків», які є невід`ємними частинами Договору.
4.3. Визначена та спожита кількість води, тепла, електроенергії та відведених стічних вод сплачується Користувачем за тарифами Енергопостачальних організацій, утримання та обслуговування мереж водопостачання та водовідведення сплачується Користувачем за тарифами Балансоутримувача, на підставі окремих рахунків та відповідних Актів приймання-передачі виконаних послуг, що надаються Балансоутримувачем у двох примірниках в кінці поточного місяця. При зміні тарифів від Енергопостачальних організацій, Балансоутримувач має право змінювати тарифи в односторонньому порядку.
4.4. Користувач відшкодовує витрати за надані Послуги згідно з виставленими Балансоутримувачем рахунками та Актами приймання-передачі виконаних послуг.
4.5. Розрахунки за цим договором здійснюються щомісячно. Тривалість періоду для оплати становить 25 (двадцять п`ять) банківських днів з моменту виставлення рахунка Балансоутримувачем.
Водночас, до розділу 4 запропонованого проекту Договору «Порядок розрахунків» позивачем включено пункт 4.1., згідно якого:
4.1. Загальна сума Договору становить 73 200,00 грн (сімдесят три тисячі двісті грн., 00 коп.), в т.ч. ПДВ 20% - 12 200,00 грн (орієнтовна сума), з них:
-          на електропостачання - 50 250,00 грн (п`ятдесят тисяч двісті п`ятдесят грн., 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
-          на водопостачання та водовідведення - 1 350,00 грн (одна тисяча триста п`ятдесят грн., 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
-          на теплопостачання - 16 350,00 грн (шістнадцять тисяч триста п`ятдесят грн., 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%
-          на утримання і обслуговування мереж водопостачання та водовідведення стоків на очисні споруди АТ «ОПЗ» - 5 250,00 грн (п`ять тисяч двісті п`ятдесят грн., 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%.
Тобто, попри встановлений обов`язок користувача (відповідача) відшкодовувати балансоутримувачу витрати саме за фактично спожиті користувачем теплову енергію, електроенергію, воду і відведені стічні води, позивачем у проекті запропонованого до укладення Договору наперед визначено загальну суму Договору із розподілом на суми витрат на електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання, на утримання і обслуговування мереж водопостачання та водовідведення стоків на очисні споруди АТ «ОПЗ». При цьому, позивачем жодними належними, допустимими та достовірними доказами не доведено суду обґрунтованості зазначення судом у пункті 4.1. договору саме наведених у ньому сум, порядку їх обрахунку, доцільності включення вказаних сум до договору, враховуючи, що відповідач має здійснювати розрахунки за цим договором щомісячно згідно виставлених рахунків та актів приймання-передачі виконаних послуг. 
Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у запропонованій ним редакції спірного договору просить включити пункти 9.1., 9.2. Договору наступного змісту:
9.1. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2020, але в будь-якому разі не раніше повного виконання сторони своїх зобов`язань.
9.2. Сторони домовились, що згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.01.2020 року.
Тобто, позивач просить встановити строк дії договору з 01.01.2020 до 31.12.2020.
Натомість, як підтверджується матеріалами справи, 11.12.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги до орендованого відповідачем згідно договору від 21.11.2019 №20984091165 приміщення (том 2, а.с. 175-183). При цьому, у пунктах 9.1., 9.2. Договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2020, але в будь-якому разі не раніше повного виконання сторони своїх зобов`язань, а згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли з 01.01.2020 року.
Отже фактично укладенням договору про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги від 11.12.2020 сторони погодили у добровільному порядку перелік комунальних послуг (електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання), порядок та умови їх оплати, поширивши дію цього договору на період з 01.01.2020 по 31.12.2020.
Відтак, визнання судом укладеним договору у запропонованій позивачем у позові редакції, зокрема, щодо пунктів 9.1., 9.2., призведе до існування у спірному періоді (з 01.01.2020 по 31.12.2020) двох договорів про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги до одного і того ж орендованого відповідачем згідно договору від 21.11.2019 №20984091165 приміщення, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Водночас, суд у даному контексті не може прийняти до уваги доводи відповідача про припинення існування спору між сторонами та закриття провадження у даній справі у зв`язку з укладенням 11.12.2020 між позивачем та відповідачем вказаного договору, оскільки умови договору про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги в редакції, що викладена позивачем у позовній заяві, відрізняються від умов договору, підписаного сторонами 11.12.2020. Відтак, обставини укладення договору на інших умовах, відмінних від викладених у позовній заяві, жодним чином не свідчать та не підтверджують відсутність між сторонами спору.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у даній справі та укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги на запропонованих позивачем умовах, зокрема, що стосується умов пунктів 4.1., 9.1., 9.2. договору.
При цьому, висновки суду першої інстанції щодо непогодження сторонами лише окремих умов договору, що не свідчить про ухилення/відмову від укладення договору в цілому, є, як вказано вище, помилковими, однак не призвели до прийняття судом неправильного судового рішення про відмову в задоволенні позову з огляду на підстави, викладені у мотивувальній частині даної постанови.
Усі інші доводи сторін, окрім викладених у мотивувальній частині постанови, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
У даному контексті судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доводи апеляційної скарги позивача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва підлягає залишенню без змін із підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2020 у справі №910/6139/20 залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний).
Матеріали справи №910/6139/20 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.10.2021.

Головуючий суддя                                                            Ю.Б. Михальська 

Судді                                                                                І.М. Скрипка

                                                                                А.І. Тищенко