Постанова
Іменем України                                                     
 
17 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 201/14040/19
провадження № 61-178св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач - Дніпровський державний аграрно-економічний університет,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровського державного аграрно-економічного університету на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Батманова В. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У грудні 2019 року Дніпровський державний аграрно-економічний університет (далі - ДДАЕУ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із службового житлового приміщення.
 
Позовна заява мотивована тим, що ДДАЕУ на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 грудня 2004 року належить на праві власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .
25 січня 2005 року між ДДАЕУ та ОСОБА_2 укладений договір найму житла, згідно з умовами якого наймодавець надав наймачу і членам його сім`ї: дружині ОСОБА_1 та батьку ОСОБА_3 , у користування на строк виконання договірних обов`язків службову квартиру АДРЕСА_2 .
Наказом ДДАЕУ «По особовому складу» від 13 квітня 2009 року № 656 ОСОБА_2 15 квітня 2009 року звільнено від роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
ДДАЕУ неодноразово звертався до ОСОБА_1 з листами про звільнення службового житлового приміщення, проте відповідачка відмовляється                 добровільно звільняти службову квартиру.
 
З урахуванням зазначеного ДДАЕУ просив виселити ОСОБА_1                         з квартири АДРЕСА_2 з усіма особами, які з нею проживають, без надання іншого житлового приміщення.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року позов ДДАЕУ до ОСОБА_1 про виселення із службового житлового приміщення залишено без задоволення.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська                   від 24 вересня 2012 року у справі № 412/931/2012, яке набрало законної сили,  та рішенням Жовтневого районного суду м.  Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року у справі № 2-5027/2010, яке набрало законної сили, встановлено, що спірна квартира не є службовою, оскільки рішення виконкому з приводу передачі квартири до числа службових не приймалось, ордер, на підставі якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вселились до спірної квартири,                     є безстроковим, а тому відсутні правові підстави для виселення відповідача на підставі статті 124 ЖК Української РСР.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року апеляційну скаргу ДДАЕУ залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ДДАЕУ про виселення відповідача із службового житлового приміщення, оскільки стаття 124 ЖК Української РСР, на підставі якої позивач просив виселити відповідача, врегульовує випадки виселення зі службового жилого приміщення, а спірна квартира, як встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2012 року у справі                 № 412/931/2012, яке набрало законної сили, та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року у справі                 № 2-5027/2010, яке набрало законної сили, не є службовою.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2020 року ДДАЕУ подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ДДАЕУ мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Посилаючись на те, що судовими рішеннями у справі № 412/931/2012 та              у справі № 2-5027/2010 встановлено, що спірна квартира не є службовою, суди не врахували, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Також не врахували обставини, встановлені судовими рішеннями у справі        № 201/1049/14-ц.
Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня     2016 року у справі № 201/1049/14-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії спрямовані на приватизацію спірної квартири, з посиланням на те, що квартира                               є службовою та не може бути відчужена з державної власності без дозволу Міністерства освіти і науки України.
Отже, суди не врахували наявність двох судових рішень щодо спірної квартири, які суперечать один одному.
При цьому питання правового статусу спірної квартири вирішувалось під час розгляду справи № 201/1049/14-ц, а під час розгляду справи № 412/931/2012 правовий статус квартири не був предметом спору.
Суди попередніх інстанцій не дослідили договір найму житла від 25 січня 2005 року, не врахували, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 вселились у спірну квартиру на підставі договору найму житла від 25 січня 2005 року,         а не на підставі ордера від 17 листопада 2006 року, як помилково вважали суди.
Також суди залишили поза увагою, що відповідач забезпечена житлом.
Так, станом на 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належало таке нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 ; квартира АДРЕСА_4 , будинок АДРЕСА_5 та земельна ділянка за цією ж адресою.
ОСОБА_1 не перебуває у трудових відносинах з ДДАЕУ, не користується спірною квартирою, проте звільняти її відмовляється.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Жовтневого районного суду       м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                           у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18.
 
ОСОБА_1 не скористалась правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направила.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ДДАЕУ на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу            від 21 грудня 2004 року належить на праві власності трикімнатна квартира      АДРЕСА_2 , загальною площею 77,3 кв. м, житловою площею 48,3 кв. м. 
 
25 січня 2005 року між ДДАЕУ та ОСОБА_2 укладений договір найму житла, згідно з умовами якого наймодавець надав наймачу і членам його сім`ї: дружині ОСОБА_1 та батьку ОСОБА_3 , у користування на строк виконання договірних обов`язків службову квартиру АДРЕСА_2 .
 
У пункті 2 договору найму зазначено, що через п`ять років праці в університеті за умов бездоганної роботи наймача і наявності бажання продовжити співпрацю надалі, порушити перед держадміністрацією Жовтневого району м. Дніпропетровська клопотання про виключення приміщення, про яке йдеться, з числа службових.
 
Згідно з пунктом 3.4 договору найму наймач зобов`язується при припиненні трудових відносин з наймодавцем звільнити житло і здати його наймодавцю в належному технічному і санітарному стані.
 
28 листопада 2006 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради             м. Дніпропетровська ОСОБА_2 надано ордер на квартиру АДРЕСА_2 на сім`ю з двох осіб. Підставою надання ордера вказано - список працівників ДДАУ затверджений рішенням Жовтневого РВК від 17 листопада 2006 року № 843.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько наймача - ОСОБА_3 , у зв`язку з чим припинилося його право користування житловим приміщенням у квартирі          АДРЕСА_2 .
 
Наказом Дніпропетровського державного аграрного університету «По особовому складу» від 13 квітня 2009 року № 656 ОСОБА_2 , професора 0,25 ставки за сумісництвом з боку кафедри с.-г. машин, 15 квітня 2009 року звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.
 
03 серпня 2009 року ДДАЕУ звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право користування приміщенням, виселення і зобов`язання вчинити певні дії.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м.  Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року у справі № 2-5027/2010, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2011 року, у задоволенні позову ДДАЕУ відмовлено.
 
19 січня 2012 року ДДАЕУ звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2012 року у справі № 412/931/2012, залишеним без змін ухвалою  Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2012 року та ухвалою  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                       і кримінальних справ від 13 березня 2013 року, у задоволенні позову ДДАЕУ відмовлено.
 
У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДДАЕУ, Міністерства освіти та науки України про зобов`язання вчинити певні дії.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року у справі № 201/1049/14-ц позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано ДДАЕУ розглянути заяву ОСОБА_1 про передачу квартири АДРЕСА_2 у комунальну власність.
Зобов`язано ДДАЕУ звернутися до Міністерства освіти і науки України                   з клопотанням про надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_2 у комунальну власність територіальної громади м. Дніпропетровська.
Зобов`язано Міністерство освіти і науки України розглянути питання щодо надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_2 у комунальну власність територіальної громади                  м. Дніпропетровська.
Зобов`язано ДДАЕУ і Міністерство освіти і науки України звернутися                        з офіційним листом на ім`я міського голови Дніпропетровської міської ради з пропозицією щодо передачі квартири АДРЕСА_2 у комунальну власність територіальної громади міста, яку займають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі ордера № 130       серія Д від 28 листопада 2006 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня               2016 року у справі № 201/1049/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ       від 11 травня 2016 року, апеляційну скаргу ДДАЕУ задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер наймач ОСОБА_2 , у зв`язку з чим припинилося його право користування житловим приміщенням у квартирі        АДРЕСА_2 .
 
Згідно з довідкою № 11172 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                     є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                       у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Звертаючись до суду з позовом, ДДАЕУ посилався на те, що  квартира           АДРЕСА_2 є службовим житлом та просив  на підставі статті 124 ЖК Української РСР виселити з вказаної квартири ОСОБА_1 з усіма особами, які з нею проживають, без надання іншого житлового приміщення.
 
Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
 
Згідно зі статтею 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
 
У справі, яка переглядається, судами установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2012 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2012 року           у справі № 412/931/2012, які залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних  і кримінальних справ       від 13 березня 2013 року, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , не є службовою квартирою, а наданий ордер - безстроковий. Ордер на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є ордером на службове приміщення, рішення виконкому про віднесення спірної квартири до службових не приймалось і квартира не є службовою, ордер видано на підставі рішення № 843 виконавчого комітету Жовтневої районної                              у м. Дніпропетровську ради від 17 листопада 2006 року про надання                          і закріплення житлової площі на підставі спільного рішення адміністрації              і профкому Дніпропетровського державного аграрного університету. Таким чином, спірна квартира не є службовим житлом. ОСОБА_2 та його сім`я не є наймачами та тимчасовими мешканцями.
Вказаний ордер є безстроковий, оскільки в ньому не вказано, на який строк надається квартира, та є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, що свідчить про безпідставність вимог позивача щодо звільнення відповідачами спірної квартири.
Припинення трудових відносин не тягне за собою припинення договору найму, укладеного між позивачем та відповідачем.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м.  Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області                     від 24 лютого 2011 року у справі № 2-5027/2010 встановлено, що ордер, який був виданий на підставі списку працівників Дніпропетровського державного аграрного університету та затверджений рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 17 листопада               2006 року № 843, є безстроковий, оскільки, в ньому не вказано, на який строк надається квартира, та є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, що свідчить про безпідставність вимог позивача щодо звільнення відповідачами спірної квартири.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
 
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
 
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
 
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. 
 
Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені               у резолютивній частині рішення.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися                                            і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду                         від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21). 
 
Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2012 року          у справі № 412/931/2012, яке набрало законної сили, та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року у справі                  № 2-5027/2010, яке набрало законної сили, встановлено факт того, що квартира АДРЕСА_2 не є службовим житлом.
 
З огляду на це безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира є службовим житлом.
 
Враховуючи те, що стаття 124 ЖК Української РСР, на підставі якої позивач просив виселити відповідача, врегульовує випадки виселення зі службового жилого приміщення, а спірна квартира, як встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2012 року у справі                 № 412/931/2012, яке набрало законної сили, та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2010 року у справі                 № 2-5027/2010, яке набрало законної сили, не є службовим житлом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_2 на підставі статті 124 ЖК Української РСР.
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених           у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.
 
Доводи касаційної скарги про те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року у справі № 201/1049/14-ц встановлено, що спірна квартира є службовим житлом, є безпідставними, оскільки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року у справі № 201/1049/14-ц таких висновків не містить.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Дніпровського державного аграрно-економічного університету залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня      2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець