справа № 761/5102/21                                                    головуючий у суді І інстанції Рибак М.А.
провадження № 22-ц/824/11995/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
      ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,  	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мірошниченко Оксаною Андріївною, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 03 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірних відомостей та відшкодування моральної шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В:
В лютому 2021 року  ОСОБА_2  (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3  (далі по тексту - відповідач 1), редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1  (далі по тексту - відповідач 2), ОСОБА_4  (далі по тексту - відповідач 3) про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_3 року та на веб-сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення» http://che.cn.ua за посиланням:                       ІНФОРМАЦІЯ_1  розміщено інформаційний матеріал (статтю) під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
У наведеній статті, автором якої є  ОСОБА_3 , зокрема, зазначена наступна інформація: «ІНФОРМАЦІЯ_6 ».
Позивач вважає, що поширена у статті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » інформація є неправдивою та недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а відтак підлягає спростуванню. Крім того, позивач просить відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва  від 03 червня 2021 року позов  ОСОБА_2  до  ОСОБА_3 , редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4  про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.
Визнанонедостовірною інформацію про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_8 », оприлюднену та поширену видавцем газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1 у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_3 та на веб-сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ІНФОРМАЦІЯ_4 за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1  протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_9 » шляхом поміщення у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» та на веб-сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення»( http://che.cn.ua ) повідомлення наступного змісту:
«СПРОСТУВАННЯ.
Редакція газети «Чернігівщина: новини і оголошення» повідомляє, що інформація, яка містилась у статті від  ІНФОРМАЦІЯ_3  під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та у веб сайті газети « ІНФОРМАЦІЯ_10» ІНФОРМАЦІЯ_4 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5  , про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_11 , Є НЕДОСТОВІРНОЮ, тобто такою, що не відповідає дійсності.
Зазначена інформація видалена як така, що порушує право  ОСОБА_2  на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації».
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 , редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4  на користь  ОСОБА_2  моральну шкоду у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 , редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у загальному розмірі 1882 (одна тисяча вісімсот вісімдесят дві) грн..
Стягнутосолідарно з  ОСОБА_3 , редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 13000 (тринадцять тисяч) грн. 00 коп.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням редактор та видавець газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП   ОСОБА_10 , через представника - адвоката Мірошниченко ОксануАндріївну подав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, зазначає, що судом досліджено не всі докази по справі, не перевірено чи отримано відповідачами відповідь на відзив. Відповідач 2 не міг скористатися своїм правом  на подачу заперечення. Вказує, що позивач був і є  політичним  та  громадським діячем, тому межа допустимої критики є значно ширшою, ніж до  окремої пересічної особи. Апелянт вважає, що при опублікуванні статті ним дотримано норми законодавства, не завдано  шкоди   інтересам  позивача та не порушено його гідність та честь. Не створено негативної соціальної оцінки особи ОСОБА_2 , не нанесено моральної шкоди. При здійсненні розподілу  судових витрат судом не  враховано норми ст. 134 ЦПК України.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивівна апеляційні скарги.
 
28 вересня 2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_11 , згідно якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому  посилаючись на обставини зазначені в позові та встановлені судом, вказує, що відповідачем порушено баланс між правом на свободу  вираження поглядів  та критики позивача, як публічної  особи,  і його правом  на честь, гідність та ділову репутацію. Вважає, що суд обґрунтовано прийняв рішення про  задоволення вимог про  відшкодування моральної  шкоди та  стягнення судових витрат.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
 
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. 
 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
 
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_3 року та на веб-сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення» http://che.cn.ua за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_1  розміщено інформаційний матеріал (статтю) під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
 
У наведеній статті, автором якої є ОСОБА_3 , зокрема, зазначена наступна інформація: «ІНФОРМАЦІЯ_12 ».
 
Цей самий інформаційний матеріал міститься на веб-сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ІНФОРМАЦІЯ_4  за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Позивач зазначав, що поширена інформація є неправдивою та негативною щодо нього, а також порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.
 
Задовольняючи позовні вимоги про спростування недостовірних відомостей, суд першої інстанції  виходив з того, що поширена відносно позивача інформація подана у формі фактичних тверджень, відповідачами не було надано належних доказів правдивості такої інформації, тому обґрунтованими є позовні вимоги про визнання поширеної інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації, в частині висловлювань відносно позивача: «ІНФОРМАЦІЯ_13 ».
 
Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним  висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
 
При цьому, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 2 ст. 34 Конституції України).
 
Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ч.1 ст.34 Конституції України).
 
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
 
Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
 
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 6 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р.), позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.
 
За змістом ст.201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
 
Нормами статей 297, 299 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).
 
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом (ч.6 ст.277 ЦК України).
 
Згідно п.18 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
 
Пунктом 15 постанова Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
 
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
 
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
 
Пунктом 19 зазначеної постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009р. визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
 
Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
 
Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
 
Отже, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.
 
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
 
Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
 
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
 
Згідно з практики Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
 
Системний аналіз норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вказує на те, що  фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.
Аналіз наведених норм права свідчить про те,  що висновок суду першої інстанції щодо того, що  поширена відносно позивача інформація про те, що ОСОБА_2 є власником готельно-ресторанно-магазинного комплексу, подана у формі фактичних тверджень, оскільки вона може бути перевірена на предмет її дійсності щодо істинності фактів і вона є недостовірною з огляду на те, що відповідачами не було надано належних та допустимих доказів правдивості такої інформації, а отже,  позовні вимоги про визнання поширеної щодо нього інформації в цій частині, як такої, що є недостовірною та підлягає спростуванню є цілком обґрунтованим. 
На спростування висновків суду в цій частині стороною відповідачів зазначалося, що позивач володіє футбольним клубом «Єдність», проте не надано доказів, того що позивачуналежить саме готельно-ресторанно-магазинного комплекс, про що було зазначено у статті.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Враховуючи вищевикладене апеляційний суд вважає, що згадування імені позивача у статті створює у необмеженої кількості читачів, крім іншого, хибне уявлення про його матеріальне становище, у зв`язку з належністю йому такої нерухомості, а отже, поширена про позивача інформація має негативне забарвлення, не ґрунтується на фактичних даних та є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.
 
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем по справі  є ОСОБА_2 , а   ОСОБА_5 та ОСОБА_13 не є сторонами по справі, оскільки будь-яких позовних вимог до суду в цій справі не подавали. 
Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
В матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_13 є членами сім`ї позивача. Також матеріали справи не містять доказів  уповноваження позивача  представляти в даній справі інтереси вказаних вище осіб. 
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що спростуванню підлягає  лише інформація, що стосується  позивача особисто. 
 
А відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно в цій частині змінити, виключивши із мотивувальної та резолютивної  частини  висновки суду першої інстанції в частині недостовірності інформації та зобов`язання  відповідача, видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1   спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_14)», оскільки в цій частині правом на спростування вказаної інформації, відповідно до норм наведеного вище законодавства є виключно особи, яких ця інформація стосується.   
 
Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного. 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана; вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи, що відповідачем відносно позивача поширено недостовірну інформації, що на думку колегії суддів, порушує немайнові права позивача, а відтак,виходячи з принципів розумності та справедливості, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про стягнення на користь позивача  моральної шкоди у розмірі 1500 грн., а рішення суду в цій частині законним.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують. 
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та адвокатом Мельниковою І.Г. був укладений договір про надання правової допомоги від 01.02.2021 року. Відповідно до акту виконаних робіт, квитанції до платіжного доручення № @PL704474 від 13.05.2021 вбачається, що позивач за поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 26 000 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. та судовий збір у розмірі 1882 грн., які  є обґрунтованими та  пропорційними  предмету  та ціні позову.
Посилання  апелянта на  відсутність у  позовній заяві  розрахунку витрат на правову допомогу є безпідставними, оскільки ст. 175 ЦПК України, встановлено, що позовна заява повинна містити  попередній (орієнтовний) розрахунок  сум судових витрат. 
Поряд з цим, заналізу вказаних норм ЦПК України вбачається, що солідарне стягнення витрат на професійну правничу допомогу чинним законодавством не передбачено.
Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через "солідарну вимогу" та "солідарний обов`язок" (ст. ст. 541-544 ЦК України).
Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.
Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.
При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.
Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.
Отже,судом першої інстанції у цій справі було помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (судового збору, витрат на професійну правничу допомогу), закріплений в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).
Отже, якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, також законом не передбачено.
Таким чином суд, позбавлений можливості розподілити судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу шляхом їх солідарного стягнення з відповідачів у випадку задоволення позову про солідарне стягнення з них заборгованості. Натомість, суд здійснює такий розподіл відповідно до вимог Закону, зокрема ст. 141 ЦПК України.
Однак,зазначеного не було враховано судомпершої інстанціїу здійсненні розподілу судових витрат, а отже, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.
З урахуванням всього вище зазначеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визнання недостовірною та спростування поширеної інформації слід змінити, а в частині стягнення судових витрат скасувати, з наведених вище підстав. У зв`язку зі зміною судового рішення, апеляційний суд вважає, що резолютивну частину рішення суду першої інстанції в цій частині слід викласти в новій редакції.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП ОСОБА_1 , поданупредставником - адвокатом Мірошниченко Оксаною Андріївною задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 03 червня 2021 року в частині визнання недостовірною інформацію та її спростування - змінити.
 
Виключити із мотивувальної та резолютивної  частини рішення суду висновки суду першої інстанції в частині недостовірності інформації та зобов`язання  відповідача, видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1   спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_15)».
 
Резолютивну частину рішення суду першої інстанції в цій частині викласти у новій редакції:
Визнати недостовірною інформацію про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_16», оприлюднену та поширену видавцем газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1 у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_3 року та на веб-сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення» http://che.cn.ua за посиланням                       ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1  протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати поширену ним недостовірну інформацію, а саме:«ІНФОРМАЦІЯ_16», шляхом поміщення у газеті «Чернігівщина: новини і оголошення» та на веб -сайті газети «Чернігівщина: новини і оголошення»( ОСОБА_14  ) повідомлення наступного змісту:
«СПРОСТУВАННЯ.
Редакція газети «Чернігівщина: новини і оголошення» повідомляє, що інформація, яка містилась у статті від  ІНФОРМАЦІЯ_3  під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та у веб сайті газети « ІНФОРМАЦІЯ_10» ІНФОРМАЦІЯ_4 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5  , про те, що «ІНФОРМАЦІЯ_16» Є НЕДОСТОВІРНОЮ, тобто такою, що не відповідає дійсності. Зазначена інформація видалена як така, що порушує право  ОСОБА_2  на повагу до честі, гідності та на недоторканість ділової репутації».
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 03 червня 2021 року в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у  розмірі 627,33 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 333,33 грн., а всього 4 960 (чотирі тисячі дев`ятьсот шістдесят) грн. 66 коп.
Стягнути з редактора та видавця газети «Чернігівщина: новини і оголошення» ФОП  ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у  розмірі 627,33 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 333,33 грн., а всього 4 960 (чотирі тисячі дев`ятьсот шістдесят) грн. 66 коп.
Стягнути з   ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у загальному розмірі 627,33 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 333,33 грн., а всього 4 960 (чотирі тисячі дев`ятьсот шістдесят) грн. 66 коп.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 03 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                             О.Ф.Лапчевська

                                                                                                                                          В.А.Нежура