Ухвала
Іменем України
29 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 161/16053/18
провадження № 51-1746 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2021 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 
встановив:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2020 року ОСОБА_5 визнано не винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та виправдано: за ч. 2 ст. 186 КК України – на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; за ч. 1 ст. 263 КПК України – на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа. ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України – у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 186 КК України – у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Вирішено питання щодо речових доказів.
Рівненським апеляційним судом ухвалою від 06 липня 2021 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2020 року – без змін. 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , в якій вона порушує питання про скасування ухвали Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2021 року та призначення нового розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, прокурор вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що судами не надана оцінка доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК України. Вказує, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі лише формально перераховано докази та всупереч вимогам ст. 419 КПК України не наведено мотивів визнання частини доказів неналежними та недопустимими. Зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції порушив принципи змагальності та безпосередності дослідження доказів. Вказує, що апеляційний суд, в порушення вимог ст. 404 КПК України, відмовив в задоволенні клопотання прокурора та повторно не дослідив докази по справі. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не надано оцінку доводам прокурора щодо безпідставного визнання судом першої інстанції відсутності складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України. Зокрема, судом не надано оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_5 , які є суперечливими та наявності протиріч у показаннях потерпілого ОСОБА_8 у сукупності з іншими доказами. Зазначає, що потерпілий ОСОБА_8 навмисно змінив показання в суді. Вказує, що в основу вироку також покладено суперечливі показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, на думку прокурора, є зацікавленими особами. Зазначає, що апеляційний суд не врахував, що, відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей та документів, телефон ОСОБА_5 в період вчинення інкримінованого йому злочину постійно діяв в зоні, яка охоплює місце вчинення злочину. Вважає, що протокол пред`явлення обвинуваченого ОСОБА_5 для впізнання потерпілому від 24 травня 2018 року та протокол обшуку від 06 червня 2018 року, а також похідні від нього докази, безпідставно визнані судами недопустимими. Вказує, що призначене судом покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, оскільки судами не враховані характер та конкретні обставини вчиненого, а також те, що   ОСОБА_6 неодноразово судимий, вчинив сім злочинів за короткий проміжок часу, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав. На думку прокурора, вказане свідчить про підвищений рівень суспільної небезпеки ОСОБА_6 . Зазначає, що суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 419 КПК України, у своєму рішенні не навів підстав, з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Тому, доводи прокурора щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог статті 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам її апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду. Зазначені в судовому рішенні мотиви про визнання цих доводів безпідставними, Суд знаходить обґрунтованими.
Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положенням ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.
Висновки судів щодо визнання винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку прокурором не оспорюються.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно встановив фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , детально дослідив та дав належну юридичну оцінку кожному доказу, що були надані стороною обвинувачення, з точки зору допустимості, достовірності і належності, а їх сукупність – з точки зору достатності і взаємозв`язку, дослідив показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, письмові докази та дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки стороною обвинувачення не доведено його винуватості поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, а можливість здобуття інших доказів вичерпана і не пропонується стороною обвинувачення. 
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, судом першої інстанції були допитані обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, судом першої інстанції було досліджено письмові докази, зміст яких детально викладено в оскаржуваних рішеннях. 
Проаналізувавши усі докази, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду провадження відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
При цьому, доводи прокурора про те, що апеляційним судом не надано оцінку суперечливості показань обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_9 та  ОСОБА_10 , а також наявність протиріч у показаннях потерпілого ОСОБА_8 , є не обґрунтованими.
Так, як вбачається з ухвали апеляційного суду, цей суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо правдивості показань обвинуваченого ОСОБА_5 , який свою вину у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_8 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб, не визнав та категорично заперечував свою причетність до його вчинення. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 зокрема також пояснив, що він дійсно знайомий з ОСОБА_6 , часом спілкувались як особисто так і по телефону, однак чи спілкувались вони 05 травня 2018 року не пам`ятає. На вул. Шевченка м. Луцька в день вчинення злочину він не перебував, з потерпілим не знайомий, жодних неправомірних дій щодо нього не вчиняв.
При цьому, апеляційний суд також зазначив, що суд першої інстанції врахувавши показання ОСОБА_5 , дійшов висновку, що показання надані в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_11 містять конкретні відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 поряд з іншими особами, однак жоден з них в судовому засіданні не вказав про можливу причетність до вчинення цього правопорушення ОСОБА_5 .
Так, потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні ОСОБА_5 не впізнав та не стверджував про те, що бачив останнього на місці вчинення відносно нього злочину. Свідок ОСОБА_11 зазначила, що бачила осіб, що вчинили грабіж відносно потерпілого, проте не вказала на ОСОБА_5 як на особу, що причетна до його вчинення.
Апеляційним судом також встановлено, що судом першої інстанції надано належну оцінку показанням свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , які фактично підтвердили факт перебування ОСОБА_5 в момент вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_8 у іншому місці та наявність у нього алібі. Крім того, судами зазначено, що показання ОСОБА_5 та показання вказаних свідків підтверджуються даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів, проведеного на підставі ухвал слідчого судді від 25 червня 2018 року. Крім цього, судами встановлено, що відповідно до роздруківок відомостей щодо сеансів мобільного зв`язку абонента № НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_5 , він дійсно перебував у вказаних районах м. Луцька, при цьому, 04 травня 2018 року у період часу з 21.40 год постійно його номер діяв в районі вул. Шопена, 12, де знаходиться базова станція ПрАТ «ВФ Україна». Зважаючи на майже постійне та тривале перебування абонента саме у зоні дії даної станції, та враховуючи адресу проживання ОСОБА_5 , суди дійшли обґрунтованого висновку, що останній у зазначений період часу перебував дома. 
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимим доказом протокол пред`явлення обвинуваченого ОСОБА_5 для впізнання потерпілому від 24 травня 2018 року.
Як встановлено судами, потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні надав показання, відповідно до яких під час проведення впізнання за фотознімками він вказав на обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки його фото попередньо було показано слідчим та серед інших осіб, які були на фото, ОСОБА_5 був найбільш схожим на одного з нападників. Крім цього, зазначив, що під час проведення впізнання поняті були відсутні.
Таким чином, всупереч доводам прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що місцевий суд з наведенням відповідного обґрунтування, відповідно до статей 86, 87 КПК України, визнав протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 травня 2018 року за участю потерпілого ОСОБА_8 недопустимим доказом, оскільки зазначена слідча дія проведена з істотним порушенням прав та свобод особи, та не може бути покладена в основу обвинувального вироку стосовно ОСОБА_5 .
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи прокурора щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263 КК України.
Також, переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновком цього суду щодо виправдання ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Так, судами враховано те, що ОСОБА_5 , під час допиту в судовому засіданні, посилався на те, що патрони, вилучені в ході проведення обшуку за місцем його проживання, він не приносив та не зберігав, припускає, що це могли бути патрони брата, який раніше проживав з ними до 2013 року. 
При цьому, судами встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді, надано дозвіл слідчому ОСОБА_16 на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 . Однак, з протоколу обшуку вбачається, що обшук проведено слідчим ОСОБА_17 , тобто неуповноваженою на це особою.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 107 КПК України, виконання ухвали слідчого судді, суду про проведення обшуку в обов`язковому порядку фіксується за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів.
Частина 6 ст. 107 КПК України передбачає, що незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.
Перевіривши протокол обшуку від 06 червня 2018 року, суд першої інстанції зазначив, що в протоколі не вказано технічних засобів фіксації даної слідчої дії та носіїв інформації, які застосовувались, відсутні дані щодо проведення відповідного відеозапису на конкретний носій, та відсутній відповідний запис проведеної процесуальної дії як додаток до даного протоколу. В судовому засіданні стороною обвинувачення такого носія інформації також надано не було.
У зв`язку з чим суди прийшли до обґрунтованого висновку про визнання протоколу обшуку від 06 червня 2018 року недопустимим доказом, відповідно до вимог ч. 2 ст. 87 КПК України.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд, не вбачаючи підстав вважати зазначені висновки сумнівними чи необґрунтованими.
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Також, посилання прокурора на порушення апеляційним судом засад змагальності та безпосередності дослідження доказів та щодо порушення вимог ст. 404 КПК України з приводу відмови повторно дослідити докази по справі, Верховний Суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див., наприклад, постанови Верховного Суду у справах № 402/740/15, № 639/2618/17, № 750/7474/15-к).
Як убачається з ухвали апеляційного суду, підстав, передбачених ст. 404 КПК України, для повторного дослідження доказів, прокурором наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів.
Разом з цим, апеляційний суд зазначив, що місцевим судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, в тому числі стороною обвинувачення.
Сам собою факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
При цьому прокурором у касаційній скарзі також не наведено належних доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що призначене судом покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м`якості, а також те, що при призначенні покарання, судом не враховано характер та конкретні обставини вчиненого, слід зазначити наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Так, суд апеляційної інстанції у оскаржуваному рішенні зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, урахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України визнав, добровільно відшкодував завдані збитки. Крім цього, судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав, завдану шкоду не відшкодував.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував реальну міру покарання, за місцем проживання характеризується задовільно, хворіє. 
У якості обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, зокрема по епізодах вчинення кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 185 КК України, суд врахував щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.
Призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для зміни покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє таке обґрунтування неможливості застосування до засудженого визначеного судом покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. 
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування судового рішення на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2021 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                               ОСОБА_3