КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
06 жовтня 2021 року
 
справа № 752/7501/18
 
провадження № 22-ц/824/1552/2021 
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,
при секретарі: Русинчук І.І.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3  про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 74 400 доларів США.
Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2010 року між ним та  ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав у позику грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США зі строком повернення до 15 жовтня 2010 року. У подальшому сторонами продовжено термін виконання зобов`язань за договором позики до 30 травня 2016 року.
Проте ні у строк до 30 травня 2016 року, ні станом на час звернення до суду з позовом,  ОСОБА_2  грошові кошти не повернув.
Позивач зазначав, що на момент укладення договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, договір позики укладено й використано грошові кошти ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, а тому згідно з положенням частини четвертої статті 65 СК України  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають за невиконання зобов`язання  у солідарному порядку.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 60 000, 00 доларів США та три проценти річних за 8 років прострочення сплати у розмірі 14 400,00 доларів США, що разом складає 74 400,00 доларів США.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року  позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 74 400 доларів США.
Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року вказане заочне рішення залишено без змін. 
 Постановою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона, ОСОБА_3 , будучи дружиною ОСОБА_2 , не надавала письмової згоди на отримання грошових коштів від позивача.  Посилається на те, що в розписці  про отримання грошових коштів не зазначено на які цілі отримана позика, та чи отримані кошти в інтересах сім`ї як передбачено ч. 4 ст. 65 СК України для створення обов`язків для іншого подружжя за укладеним договором. 
Крім того, доповнення до розписки від 15.06.2010 р., відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язується повернути кошти в сумі 600 000 доларів США до 30.05.2016 року, не зазначено особу, якій саме необхідно повернути вказані кошти, а тому не є належним доказом. Також апелянт посилається на сплив позовної давності.
В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
В судовому засіданні ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов та стягуючи солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 74 400 доларів США суд першої інстанції виходив із  того, що   ОСОБА_1 виконав  у повному обсязі свої зобов`язання за договором позики, передавши   ОСОБА_2 обумовлену договором позики суму коштів, а останній не виконав належним чином свого обов`язку щодо повернення суми позики  у строк, визначений сторонами. Грошові кошти, отримані 15 червня 2010 року за договором позики в борг   ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ,  є їх спільною сумісною власністю, а подружжя - солідарними боржниками за цим договором, так як дружина знала про укладення  даної позики (частина четверта статті 65 СК України).
Однак повністю погодитись із таким висновком суду не можна.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом з 07 листопада 1986 року  ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 
15.06.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США з терміном повернення до 15.10.2010 року, що стверджується розпискою, складеною ОСОБА_2 15.06.2010 року (а.с. 5).
В подальшому, сторони погодили, що кінцевим терміном повернення позики є 30.05.2016 року, що стверджується додатковою розпискою  ОСОБА_2  від 30.04.2016 року (а.с. 6).
У встановлений строк  ОСОБА_2  свого зобов`язання не виконав, грошових коштів не повернув. 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
 Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша  статті 526 цього Кодексу).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім'ї.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Разом із тим,  матеріали справи не містять доказів, що кошти в розмірі 60 000 доларів США одержані за договором позики  ОСОБА_2 , використані в інтересах сім'ї.
Крім того,  ОСОБА_3   подано докази на підтвердження факту використання коштів не в інтересах сім`ї, а в інтересах приватного підприємства «Аякс МК» для виплати орендної плати пайовим членам приватного підприємства «Аякс МК», внесення фінансової допомоги та збільшення капіталу підприємства, що підтверджується платіжними дорученнями акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», платіжними відомостями з виплати заробітної плати працівникам приватного підприємства «Аякс МК» та платіжними відомостями з виплати орендної плати, та що вона не надавала згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового. 
Встановлено, що у встановлений термін, тобто, до 30.05.2016 року отримані у позику грошові кошти позивачу не повернуті.
Враховуючи викладене, а також той факт, що отримані ОСОБА_2 кошти використані не інтересах сім`ї, відтак підлягають стягненню лише із позичальника, тобто ОСОБА_2 .
За таких обставин із ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 15.06.2010 року з урахуванням трьох відсотків річних у розмірі 74 400 доларів США, де сума основного боргу становить 60 000 доларів США, 3% річних - 14 000 доларів США.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо визначеного розміру заборгованості.
Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, та помилково дійшов висновку про солідарне стягнення коштів у розмірі 74 400 доларів США з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Разом із тим, в ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.106 т.2).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердила, що на момент смерті ОСОБА_2 , вона проживала разом із спадкодавцем, за зареєстрованою адресою, а саме: АДРЕСА_1 .
Згідно із відомостями комунального підприємства «Деснянське» Чернігівської міської ради, сформованими в особовий рахунок від 17.09.2021 року, постійну реєстрацію ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1  було здійснено з 01.08.1995 року (а.с.174 т.2).
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, заявила про відмову від прийняття спадщини.
Отже, ОСОБА_3 відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Оскільки, ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , який є боржником за зобов`язанням, та враховуючи положення ст. 1282 ЦК України, з ОСОБА_3 підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 74 400 доларів США, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року скасувати, постановити нове наступного змісту.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 74 000 доларів США в межах вартості спадкового майна.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 810 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.  
 
            Суддя-доповідач    
                                                                
            Судді