Ухвала
Іменем України 
12 жовтня2021 року
м.Київ
справа № 182/7721/20
провадження № 51-4414 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року,
встановив:
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Східниця м. Борислава Львівської області, зареєстрованого у    АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз – 05  жовтня 2017 року вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за: ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 187, КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, звільненого 20  листопада 2019 року по відбуттю строку покарання,
засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України, на підставі  ч. 1 ст. 70  КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на  5 років.
Згідно з вироком суду  ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 05 лютого 2020 року приблизно о 02:00 за попередньою змовою з особою, матеріали кримінального провадження стосовно якої виділені в окреме провадження, прийшли до території домоволодіння АДРЕСА_3 , де перелізли через дерев`яні ворота паркану та проникли у двір. Після чого, шляхом пошкодження замка вхідних дверей, проникли в приміщення будинку, яке є житлом, де на той час перебувала потерпіла ОСОБА_5 , 1939 р.н. Будучи в будинку, з метою подолання можливого опору з боку потерпілої ОСОБА_5 , особа, матеріали кримінального провадження стосовно якої виділені в окреме провадження, почала наносити удари долонями рук по тулубу та обличчю потерпілої, спричинивши останній фізичний біль, тобто застосувавши до неї насилля, яке не було небезпечним для її життя і здоров`я. Після чого, ОСОБА_4 і особа, матеріали кримінального провадження стосовно якої виділені в окреме провадження, відкрито заволоділи майном потерпілої на загальну суму 10 650 грн.
Крім того, ОСОБА_4 07 лютого 2020 року приблизно о 19:50 за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, прийшли до території домоволодіння АДРЕСА_3 , де перелізли через дерев`яні ворота паркану та проникли у двір. При цьому ОСОБА_4 незаконно, таємно, повторно проник в приміщення будинку, яке є житлом, де на той час перебувала потерпіла ОСОБА_5 , яка помітила вищевказаних осіб на території свого домоволодіння, але через вікно, непомітно дня них, лише спостерігала за їх діями. Після чого ОСОБА_4 повторно викрав з будинку майно потерпілої на загальну суму 7 874, 28 грн.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
У поданій касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилається на незаконність  судових рішень через неправильне застосування норм кримінального процесуального закону у зв`язку із відсутністю достатніх доказів доведеності його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 186 КК України та суворістю призначеного йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України. В обґрунтування своїх вимог засуджений вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено достатніх доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, а показання потерпілої ОСОБА_5 , які вона змінювала, не можуть бути розцінені як доказ його винуватості. Крім того, зазначає, що судом не було допитано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що призвело до неповноти судового розгляду. Також засуджений вказує на те, що суд першої інстанції в основу вироку поклав недопустимі докази, проте апеляційний суд не взяв цього до уваги.Крім того, вважає, що  судами при призначенні йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не враховано те, що він повністю визнав свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, щиро розкаявся має на утриманні малолітню дитину, добровільно повернув викрадені речі потерпілій, тому просить звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги засудженого, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність підстав зазначених у ч. 1 цієї статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Стосовно доводів касаційної скарги засудженого про те, що міськрайонним судом, а в подальшому, і апеляційним судом не встановлено достатніх доказів для доведеності його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається з копій судових рішень, висновки суду про винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви. 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, зазначив дії засудженого.
Вирок суду в цій частині відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Той факт, що засуджений вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб та поєднане з проникненням у житлопідтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також письмовими доказами, які зібрані під час досудового розслідування та безпосередньо досліджені судами.
Із копій судових рішень слідує, що засуджений ОСОБА_4 не визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Проте суд, визнаючи ОСОБА_4 винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, обґрунтовано послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_5 , яка суду першої інстанції пояснила, що знала ОСОБА_4 тривалий час, оскільки останній працював у її покійного сина та допомагав йому по господарству. Приблизно о 02:00 05 лютого 2021 року, вона почула, як хтось гупає у двері, від чого прокинулася. З переляку вона підійшла до вікна і намагалася зателефонувати своєму сину та в поліцію, але ніхто не відповідав. В цей час до кімнати, де вона перебувала, увійшли двоє чоловіків. ОСОБА_7 їй крутив руки, штовхав, не пустив до туалету, а ОСОБА_4 мовчки знімав телевізор. Після того, як вони пішли, вона звернулась до сусіда, який викликав поліцію. Загалом в неї було викрадено телевізор, мобільний телефон, ліхтарик, подовжувач з машинки, акумулятор з машини, її мобільний телефон і мобільний телефон її сина, 1 тис. гривень купюрами по 200 гривень, які знаходилися у сумочці, в гаманці синього кольору. ОСОБА_4 вона впізнала по зросту, по поведінці, по його рухах, по загальних рисах обличчя. Вона впевнена у тому, що це був саме він, оскільки давно з ним знайома, він часто був у них у будинку, де вона його годувала, а тому будь-яких сумнівів щодо того, що з ОСОБА_7 була інша особа, у неї не має.
Здійснено судом посилання і на показання свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що  05 лютого 2020 року приблизно о 04:00 ранку вона прокинулась від того, що почула шурхіт у кімнаті, де мешкала та прокинувшись побачила ОСОБА_7 , який приніс великий телевізор та залишив його у її кімнаті. На питання звідки цей телевізор ОСОБА_7 їй відповів, що вранці його забере знайомий на ім`я ОСОБА_10 , якому і належить цей телевізор. Вранці приїхали співробітники поліції та повідомили про те, що вказаний телевізор було викрадено у потерпілої ОСОБА_5 , після чого було затримано ОСОБА_7 . Пізніше їй стало відомо про те, що ОСОБА_7 викрав вказаний телевізор разом з ОСОБА_4 .
Обґрунтовано суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, критично поставився до показань свідка ОСОБА_7 та спростував версію винного в тій частині, що злочин було вчинено його братом з дружиною, оскільки вона спростовується поясненнями потерпілої ОСОБА_5 , яка наголошувала на тому, що до будинку увірвалось двоє чоловіків та поясненнями свідка ОСОБА_9 , яка зазначала, що 05 лютого 2020 року, приблизно о 02:00 ночі вона, разом зі своїм чоловіком перебувала вдома.
Крім зазначених показань потерпілої та свідків винуватість засудженого ОСОБА_4 доводиться дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким судом першої інстанції надано належну оцінку, зокрема: протоколом пред`явлення особи для впізнання від 05 лютого 2020 року за участю потерпілої ОСОБА_5 , згідно якого остання впізнала ОСОБА_4 як особу, яка 05 лютого 2020 року проникла до її житла та викрала належний їй телевізор, телефон та грошові кошти; протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_5 від  22  лютого 2020 року з відеозапису якого вбачається, що ОСОБА_7 вказував на те, що під час вчинення кримінального правопорушення він перебував біля потерпілої, а ОСОБА_4 в цей час знімав телевізор зі стіни, після чого вони залишили місце проживання потерпілої та потягли телевізор за місцем мешкання ОСОБА_7 ; з протоколу огляду речей та предметів від 08 лютого 2020 року з фототаблицею до нього.
Також суди дійшли до обгрунтованного висновку про те, що на причетність ОСОБА_4 до скоєння цього злочину вказує й поведінка самого винного, який прохав потерпілу ОСОБА_5 надати суду неправдиві свідчення щодо того, що вона впізнала саме його під час вчинення злочину. При цьому потерпіла ОСОБА_5 впізнала ОСОБА_4 під час вчинення злочину, оскільки вона тривалий час з ним знайома. Крім цього, потерпіла повідомляла суд першої інстанції, що особи, які проникли до неї у будинок, добре орієнтувались та прийшли одразу в залу, оскільки знали де знаходиться телевізор.
Посилання засудженого ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_7 оговорив  його з метою відвести підозру від рідного брата та його вагітної дружини були належним чином перевірені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій та таким доводам надано відповідну оцінку.
Щодо тверджень засудженого про те, що потерпіла ОСОБА_5 декілька разів змінювала свої показання та з впевненістю не змогла вказати на нього, як на особу, яка разом з ОСОБА_7 викрала у неї телевізор, то як вірно зазначив апеляційний суд,  вказана обставина викликана виключно поведінкою самого засудженого, який просив потерпілу надати такі свідчення, про що вона повідомила під час додаткового допиту в суді першої інстанції.
Посилання засудженого про ту обставину, що судами першої та апеляційної інстанцій не було допитано свідка ОСОБА_6 , що, на його думку, призвело до неповноти судового розгляду, не заслуговує на увагу, оскільки вказана особа не допитувалась під час досудового розслідування як свідок та не була очевидцем вчинення кримінального правопорушення.
Щодо доводів засудженого про те, що судами не було допитано свідка ОСОБА_7 , то вони не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції було допитано вказану особу, її показанням судами надано оцінку, що відображено в судових рішеннях.
Таким чином, зі змісту вироку міськрайонного суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні, зокрема, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Отже, дослідивши обставини встановленні під час кримінального провадження, надавши доказам належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Перевіривши вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційних скарг захисника та засудженого та, навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги засудженого  ОСОБА_4 та його захисника, апеляційний суд не встановив істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування чи зміну вироку суду першої інстанції.
Доводи щодо недоведеності винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам. Апеляційний суд проаналізував такі доводи, дав на них відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційні скарги засудженого та захисника, відповідно до вимог ст. 419 КПК України зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про суворість призначеного йому  покарання, то вони є також необгрунтованними.
При призначенні  ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України  врахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які є тяжкими, особу ОСОБА_4 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, офіційно не працевлаштований. Обставиною, яка пом`якшує покарання судом було визнано активне сприяння розкриттю злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Обставинами, які обтяжують покарання судом визнано рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку.
На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, конкретних обставин кримінального правопорушеннята усіх обставин, що характеризують засудженого, позицію потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновкупро те,що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та правильно призначив йому  остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, в межах санкцій ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України, на підставі ст. 70 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Стосовно доводів  касаційної скарги засудженого про неврахування при призначенні йому покарання визнання ним своєї вини та його щирого каяття у вчиненому, то вони  не заслуговують на увагу.
Колегія суддів звертає увагу, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість, як убачається із копій судових рішень,  ОСОБА_4 засуджено за вчинення крадіжки та грабежу за додаткових кваліфікуючих ознаках, а саме: повторно, за попередньою змовою групою осіб та поєднані з проникненням у житло та з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими кримінальними правопорушеннями проти власності, які він скоїв маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість. В ході усього судового розгляду засуджений заперечував свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3  ст.186 КК України, що не може свідчити про усвідомлення ним ступеню суспільної небезпеки скоєних злочинів та щире каяття у їх вчиненні, а є способом зменшити свою відповідальність.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через його суворість, а також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, про що засуджений зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Зважаючи на зазначене, покарання засудженому  ОСОБА_4  призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення тапопередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам  ст. ст. 50, 65 КК України.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                                     ОСОБА_3