Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/10072/19
провадження № 61-4688св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», 
заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року у складі судді Гончарук В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» (далі - ТОВ «ФК «Веста») звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі № 2-2594/2009 
за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Заява обґрунтована тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року задоволено позов ПАТ «Банк Форум» 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості 
за кредитним договором.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2010 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року залишено без змін.
 
26 березня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Веста» укладено договір про відступлення прав вимоги № 0002/19/5, відповідно до умов якого 
до ТОВ «ФК «Веста» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0028/08/00-СLNv, а також всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі звернення стягнення. 
 
Таким чином, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, зокрема ТОВ «ФК «Веста» є новим кредитором у фінансових правовідносинах з боржниками, 
а також новим стягувачем у виконавчих провадженнях.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року, заяву задоволено. Замінено стягувача ПАТ «Банк «Форум» його правонаступником ТОВ «ФК «Веста». 
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, 
що матеріалами справи підтверджено факт переходу права вимоги від 
ПАТ «Банк Форум» до ТОВ «ФК «Веста» на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2019 року № 0002/19/5.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У березні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову 
у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди залишили поза увагою те, що факт передання права вимоги від ПАТ «Банк Форум» до TOB «ФК «Кредит-Капітал» позивач не підтвердив допустимими, достовірними та достатніми доказами, суди не врахували, що кредитор пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і питання про його поновлення суд 
не вирішував, а тому немає підстав для заміни стягувача його правонаступником. Крім того, заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Веста» 
на касаційну скаргу, в якому, зазначено, що доводи касаційної скарги 
є необґрунтованими, оскільки суди з урахування належних доказів дійшли правильного висновку про задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/10072/19, витребувано її з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2010 року, у справі № 2-2594/2009 за позовом ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги задоволено в повному обсязі: стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитом у сумі 1 726 066,36 грн, 60 170,99 грн пені, 1 700,00 грн сплаченого державного мита, 252,00 грн за інформаційні послуги. 
 
26 березня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» і ТОВ «ФК «Веста» укладено договір про відступлення прав вимоги № 0002/19/5, відповідно до умов якого 
до ТОВ «ФК «Веста» перейшли права вимоги до позичальників, заставодавців, іпотекодавців і поручителів, зазначених у додатках № 1, 1.1, 1.2 та акті № 1 приймання-передачі документації до цього договору, включаючи права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки і договорами іпотеки, 
з урахуванням всіх змін і доповнень і додатків до них (а. с. 147-150).
 
Перехід до ТОВ «Фінансова компанія «Веста» права вимоги за кредитним договором № 0028/08/00-СLNv, укладеним між ПАТ «Банк Форум» 
і ОСОБА_1 , виконання якого забезпечене договором іпотеки 
від 07 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «Банк Форум» і ОСОБА_2 , підтверджується також реєстром договорів, право вимоги за якими відступається, та боржників за такими договорами (додаток 1 до договору 
від 26 березня 2019 року № 0002/19/5 (а. с. 144-146).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства 
є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню 
з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, 
на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
 
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
За змістом частин першої та другої 442 ЦПК України у разі вибуття однієї 
із сторін виконавчого провадження за поданням державного чи приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, 
а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені 
до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
 
Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року (справа № 6-122цс13), виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 378 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
 
Такий правовий висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження 
№ 14-181цс 20).
 
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що заявник належним чином довів своє правонаступництво у цій справі, виходячи з того, що відбулося відступлення права вимоги на підставі договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2019 року № 0002/19/5 та реєстру договорів, права вимоги 
за якими відступається, і боржників за такими договорами.
 
Проте, Верховний Суд не може погодитися з таким висновком з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
 
У разі якщо правочин повністю поставлений у залежність від відкладальної обставини, основні умовні права та обов`язки не виникаю до настання умови (тобто для виникнення умовних прав та обов`язків недостатньо вчинити правочин, потрібно ще й настання умови), але сам правочин може вважатися вчиненим до настання умови, оскільки, чекаючи на настання умови правочин створює певний попередній правовий ефект в вигляді пов`язаності сторін, 
і це також входить у межі їх волевиявлення.
 
Сторони, вчиняючи такий правочин, під умовою відкладення мають на увазі виникнення саме такого стану підвішеності і пов`язаності в очікуванні настання умови.
 
Це означає, що частина правових ефектів, яка обумовлена правочином, вчиненим з відкладальною умовою, розкривається на момент її оформлення. Тобто сам правочин вважається вчиненим як юридичний факт 
ще до настання відкладальної умови (обставини).
 
Щодо розпорядження майновими правами суд зазначає таке.
 
Якщо волевиявлення на розпорядження виражено у самому договорі і майнове право переходить до набувача автоматично в момент укладання договору або пізніше при настанні тієї чи іншої відкладальної обставини, то можна вважати, 
що волевиявлення на розпорядження, відображене у самому договорі, є одним 
із багатьох правових ефектів договору та водночасне є самостійним правочином, включеним до тексту договору.
 
У разі коли перехід права відкладений і потребує додаткового волевиявлення сторін (наприклад, безготівковий переказ на підставі відповідного платіжного доручення, оформлення акта про відступлення права на виконання договору відплатного відступлення, що передбачає зобов`язання відступити право 
у майбутньому, тощо), тоді такі розпорядчі волевиявлення є особливим правочином. У такому разі виконання договору виявляється не в будь-яких фактичних діях, що виступають як реальний акт, а насамперед у вигляді лише суто волевиявлення боржника. Стосовно таких випадків можна говорити про поділ договору як правочину, з якого випливає зобов`язання зробити розпорядження, і безпосередньо розпорядчого волевиявлення, яке здійснюється у подальшому на виконання такого зобов`язання.
 
Згідно з пунктом 2 договору про відступлення права вимоги 
від 26 березня 2019 року № 0002/19/5, укладеного між ПАТ «Банк Форум» 
і ТОВ «ФК «Веста», новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому разі не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів відповідно до пункту 4 цього договору, набуває право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами та інше. 
 
Разом із тим ні акта приймання-передачі документації, ні доказу сплати коштів, зазначених у пункті 4 договору від 26 березня 2019 року № 0002/19/5, заявник 
не надав.
 
Суди не звернули уваги на те, що в матеріалах справи немає доказів 
на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які підтверджували б належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором 
від 26 березня 2019 року № 0002/19/5, та дійшли передчасного висновку про автоматичний перехід прав вимоги до нового кредитора.
 
Наведені обставини є самостійною і достатньою підставою для відмови 
у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі.
 
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 січня 
2020 року у справі № 916/2286/16 (пункти 10.19 - 10.22).
 
Разом із тим доводи касаційної скарги про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання кредитором пропущено і питання про його поновлення суд не вирішував, а тому немає підстав для заміни стягувача його правонаступником, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
 
У пунктах 6.11-6.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року по справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20) вказано, 
що «після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як в межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також 
у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження у учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів. Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу 
та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду. Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, 
і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво. Закінчення виконавчого провадження, у тому числі 
й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно 
з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва. З огляду на викладене вище Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 496/2685/13-ц про те, 
що заміна сторони правонаступником можлива і після закриття виконавчого провадження у зв`язку з його виконанням. З аналізу наведеного можна зробити висновок про те, що оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає 
й заміну учасника справи. Відтак заміна у разі вибуття сторони виконавчого провадження правонаступником (стаття 334 ГПК України) має відбуватись 
з одночасною заміною правонаступником відповідного учасника справи (стаття 52 ГПК України). Відповідний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду також у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/16/17 
(пункт 73)».
 
Отже, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватись на будь-якій стадії процесу, без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно 
із Законом України «Про виконавче провадження».
 
Верховний Суд, розглядаючи справу в межах, визначених статтею 400 ЦПК України, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення  та направлення справи 
на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм матеріального права 
та з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев	
 	  В. М. Коротун   М. Ю. Тітов