УХВАЛА

22 листопада 2021 року 
Київ
справа №2-а-484/2008
адміністративне провадження №Зі/9901/149/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бучик А.Ю.,
суддів: Мороз Л.Л., Стеценка С.Г.,
перевіривши заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №2-а-484/2008 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Пенсійного фонду України, Міністерства праці та соціальної політики України, Управління Пенсійного фонду у м. Луцьку Волинської області   про визнання дій неправомірними, стягнення суми пенсії та моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
У 2008 році ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до Пенсійного фонду України, Міністерства праці та соціальної політики України, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій неправомірними, стягнення суми пенсії та моральної шкоди.
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2008, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2009, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України 17.01.2012, у задоволенні заяви позивача про роз`яснення ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2009 відмовлено.
У 2018 році позивач звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про роз`яснення постанови цього ж суду від 12.12.2008.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.02.2018, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2018, провадження у справі за вказаною вище заявою закрито на підставі пункту 4 частини першої 1    статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -   КАС України), оскільки позивач вже звертався до суду першої інстанції із заявою про роз`яснення постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2008 і ухвалою цього ж суду від 28.02.2012, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2012, йому було відмовлено в роз`ясненні зазначеного судового рішення суду першої інстанції.
Після цього, у 2018 році позивач звернувся до Львівського апеляційного адміністративного суду із заявою про роз`яснення ухвали цього ж суду від 05.03.2009.
Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11.06.2018 в задоволенні заяви позивача про роз`яснення ухвали цього ж суду від 05.03.2009 відмовив.
Не погодившись з такими судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, а саме з: постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2008, ухвалою цього ж суду від 12.02.2018 та ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2009, 25.04.2018 та 11.06.2018, позивач 27.09.2019 направив до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржувані ним судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, поданого у 2008 році.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду 24.10.2019 касаційна скарга позивача на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2008, ухвалу цього ж суду від 12.02.2018 та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2009, 25.04.2018 та 11.06.2018 залишена без руху у зв`язку з пропуском строку касаційного оскарження і відсутністю доказів на сплату судового збору та надано 10-денний строк для усунення вказаних недоліків.
17.12.2019 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 4 частини першої    статті 333 КАС України.
Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2020 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали Вищого адміністративного суду України від 17.01.2012 та ухвал Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.10.2019 та 17.12.2019 у справі №2-а-484/2008.
17 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №2-а-484/2008, в якій заявник цитуючи норми Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції 2005 року, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та посилаючись на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, вимагає від суду касаційної інстанції прийняти постанову про те, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано таким, що вчинено відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції 2005 року. В решті заявник висловлює своє непогодження з усіма попередніми рішеннями у справі     №2-а-484/2008.   
Частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 252 КАС України (в редакції з 15.12.2017) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що додаткове судове рішення ухвалюється судом, що ухвалив основне судове рішення у визначених випадках (якщо щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; якщо суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; якщо судом не вирішено питання про судові витрати).
Судом першої інстанції у вказаній справі є Луцький міськрайонний суд Волинської області, а Верховний Суд є судом касаційної інстанції. 
Крім того, Верховний Суд у цій справі судового рішення по суті позовних вимог не ухвалював, а відтак не може вирішувати подану заяву про ухвалення додаткового рішення по суті. 
У заявах позивач не обґрунтував якими мотивами та нормами КАС України він керувався, звертаючись з вказаними заявами до Верховного Суду як суду касаційної інстанції.
Частиною другою статті 167 КАС України визначено, що у разі, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Беручи до уваги викладене, Суд дійшов до висновку про наявність підстав для повернення заяви ОСОБА_1 як очевидно необґрунтованої без розгляду.
Керуючись статтями 167, 248 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі                 №2-а-484/2008 повернути заявнику без розгляду.
Ухвала набирає законної сили з дати її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач                                                                                                        А. Ю. Бучик

Судді:                                                                                                             Л. Л. Мороз

                                                                                                                       С. Г. Стеценко