Ухвала
 
22 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/5479/20
провадження № 61-18468ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Ткачука О. С.,
 
розглянув касаційну скаргуКомунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,
ВСТАНОВИВ:
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» у лютому 2020 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Зазначало, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансовому утриманні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та був споживачем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 має заборгованість за надані позивачем послуги, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» просило стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і прибудинкових територій, яка утворилась до 01 грудня 2017 року, у розмірі 2 750,22 грн, інфляційну складову у сумі 422,66 грн та 3 % річних за період з 01 грудня 2017 року по 01 лютого 2020 року у сумі 179 грн, а всього 3 351,88 грн. Також просило стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2 500 грн та судовий збір в розмірі 2 102 грн.
Шевченківський районний суду міста Києва рішенням від 04 лютого 2021 року в задоволенні позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» відмовив.
Місцевий суд рішення мотивував тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем вказаних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , а також на підтвердження володіння ним вказаною квартирою.
Київський апеляційний суд постановою від 27 жовтня 2021 року апеляційну скаргу директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» Савченка Д. В. - залишив без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з документів, які були надані позивачем до суду разом з позовною заявою та які позивач вважав достатніми для ухвалення рішення у справі, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» 12 листопада 2021 року засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у вказаній вище справі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд погоджується з наведеним вище висновком та приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).  
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.  
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом                      на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної                                 скарги) - 2 270 грн. 
Ціна позову у даній справі становить 3 351,88 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                        (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України. 
Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що судами проігнорована усталена судова практика, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики. Зазначив, що судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень не було враховано правові позиції, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц;                   від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц; від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц; від 14 січня 2019 року у справі № 638/11034/15-ц; від 18 листопада 2020 року у справі № 638/19174/17; від 18 березня 2019 року у справі                                      № 210/5796/16-ц; від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц; від 13 червня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц та у постановах Верховного Суду України                    від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15; від 27 березня 2013 року у справі                    № 6-6цс13.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України та Закону України «Про надання житлово-комунальні послуги» у різних справах хоч і подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. 
Заявник не обґрунтовує належним чином підставу для касаційного перегляду судового рішення, яка могла б бути визнана такою, що підпадає під дію підпункту «а», пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. В розумінні принципу диспозитивності цивільного судочинства лише посилання на правові висновки Верховного Суду та вказівка на те, що оскаржуване судове рішення не узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду не є належним обґрунтуванням доцільності в касаційному перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі.
Крім цього, непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення для заявника, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи               від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
З урахуванням наведеного, оскільки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» подало касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду                            від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                   А. І. Грушицький
 
                                                                                                    О. С. Ткачук