ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 р.	Справа № 520/15337/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 04.03.21 по справі № 520/15337/2020
за позовом ОСОБА_1  
до  Навчального центру Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 )   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити пенвні дії,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Навчального центру Національної гвардії України ( Військова частина НОМЕР_1 ) (далі – Навчальний центр, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Навчальний центр щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Навчальний центр виплатити грошове забезпечення на відпустку 10586,76 грн. та грошову допомогу на оздоровлення 10586,76 грн., компенсацію за додатково оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2019 та 2020 роки з розрахунку 10586,76 грн. на місяць компенсацію за речове майно та середньомісячний заробіток у сумі 10586,76 грн. на місяць за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з 29.07.2020 по день фактичного розрахунку без утримання податку з доходів фізичних осіб;
- зобов`язати Навчальний центр виплатити негайно на виконання рішення суду платежі у межах суми стягнення за один місяць 10586, 76 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Навчального центру щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні.
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по 2020 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване   рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що при звільненні йому протиправно не було виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, компенсацію за додаткову відпустку як учаснику АТО за 2019 – 2020 роки та компенсацію за речове майно, тоді як на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу військової частини особа має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Зауважив, що в наказі В/Ч НОМЕР_2 від 27.12.2018 № 355 зазначено виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 4937,51 грн. Вказав, що у зв`язку із не проведенням відповідачем повного розрахунку при звільненні, відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки за період з 29.07.200 по день повного розрахунку, враховуючи, що сума його середньомісячного заробітку скала 10586,76 грн.
29.04.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі № 520/15337/2020.
16.07.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
14.06.2021 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Згідно з положеннями ч.1,3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, вислухавши суддю–доповідача, позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом  встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
21.09.2020 ОСОБА_1 згідно з витягу із наказу начальника Навчального центру Національної гвардії України (по стройовій частині) № 187 виключено зі списків особового складу Навчального центру та всіх видів забезпечення  з 21.09.2020  та відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС від 15.30.2018  № 200 (далі – Інструкція МВС № 2020) станом на 20.09.2020 виплачена грошова допомога при звільненні в розмірі 8 посадових окладів в сумі 2800,00 грн.
Позивач, не погодившись з розрахунками при звільненні, звернувся до суду із позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2019 року по2020 року та відсутності підстав для задоволення позовних вимог в іншій частини. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
Колегія суддів зауважує, що позивачем рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог.
          Отже, в межах апеляційного перегляду надається правова оцінка законності та обґрунтованості рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог. 
          Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Навчального центру виплатити грошове забезпечення на відпустку 10586,76 грн колегія суддів зазначає. 
Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №   2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За приписами ч.1,2 ст. 9 Закону №   2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абз.1, 2 ч.4 вказаної статі встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерством оборони України від 07.06.2018 №260  (далі – наказ МОУ №260 ) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. 
За наслідком системного аналізу вказаних правових норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий вид грошового забезпечення військовослужбовця як грошове забезпечення на відпустку не передбачено чинним законодавством України, а відтак також визнає позовні вимоги в частині зобов`язання Навчального центру виплатити грошове забезпечення на відпустку 10586,76 грн такими, що не підлягають задоволенню.
Стосовно позовної вимоги про виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення 10586, 76 грн., колегія суддів виходить з наступного. 
Згідно з ч.1 ст. 10-1 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. <…>.
Частиною 3 ст.15 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Відповідно до абз. 9 п.4 розділу І Порядку МОУ № 260  грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.
За приписами п.п.1-2 Розділу XXIII вказаного Порядку військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
За твердженнями відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, відповідно до архівної відомості №17 від 23.12.2020 №21/36 грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік позивачу нараховано в сумі 10370,25 грн, яку Навчальним центром виплачено не було,  у зв`язку з виплатою такої допомоги двічі у 2019 році та її компенсацією за рахунок 2019 року.
Беручи до уваги наявність у позивача права на отримання грошової допомоги для оздоровлення один раз на рік та враховуючи, що таку допомогу ОСОБА_1 у 2020 році виплачено не було, колегія суддів визнає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що грошову допомогу на оздоровлення позивачу виплачено в повному обсязі.
Колегія суддів зазначає, що компенсація грошової допомоги на оздоровлення у 2020 році за рахунок подвійної її виплати у 2019 році є протиправною, оскільки чинним законодавством можливість утримання помилково виплачених сум суб`єктом владних повноважень військовослужбовцю за відсутності доказів протиправних винних дій зі сторони останнього, не передбачена.
Враховуючи викладені вище правові норми та з огляду на те, що відповідачем не виконано обов`язку щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення позивачу у 2020 році колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Навчального центр виплатити нараховану грошову допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення. 
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Навчального центру виплатити компенсацію за речове майно колегія суддів зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Порядок продовольчого та речового забезпечення військовослужбовців, а також грошової компенсації вартості за неотримані продукти харчування та речове майно визначаються Законом № 2011.
          Згідно з  ч. 9-1 Закону № 2011 речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
          Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі – Порядок КМУ № 178).
          Відповідно  до п. п. 2, 3 Порядку КМУ № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
          Приписами п.п. 4, 5 Порядку КМУ № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзвязку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Отже, військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.
За наслідком системного аналізу вказаних правових норм колегія суддів зазначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з часу виникнення права на отримання предметів речового майна у разі звільнення з військової служби. Право звільненої з військової служби особи на грошову компенсацію за невикористане речове майно не залежить від обставин звільнення, що, у свою чергу, відповідає обов`язку військової частини провести повний розрахунок зі звільненим військовослужбовцем до виключення зі списків особового складу.
Як вбачається зі змісту витягу з наказу начальника Навчального центру від 21.09.2020 №187 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Навчального центру та всіх видів забезпечення, однак жодних відомостей щодо суми нарахованої грошової компенсації за невикористане речове майно та її виплату вказаний наказ не містить.
З огляду на викладене та враховуючи наведені вище правові норми колегія суддів дійшла висновку про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу Навчальним центром протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що неподання позивачем рапорту щодо отримання відповідної компенсації є достатньою підставою для не проведення таких виплат є помилковим, оскільки чинним законодавством на військову частину покладено обов`язок    провести повний розрахунок зі звільненим військовослужбовцем до виключення зі списків особового складу, який відповідачем виконано не було. 
Між тим, враховуючи, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено зазначену компенсацію в сумі 5550,59 грн, що підтверджується копією реєстру №44 про виплату грошової компенсації за речове майно до платіжного доручення № 526 від 25.03.2021, що міститься в матеріалах справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, але з інших мотивів і підстав.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в частині зобов`язання відповідача  виплатити  на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 29.07.2020 по день фактичного розрахунку, без утримання податку з доходів фізичних осіб, у сумі 10586,76 грн. на місяць, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до абз.1, 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Частиною 3  ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" 25.03.1992 № 2232-XII (далі – Закон № 2232) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За наслідком системного аналізу наведених правових норм, колегія суддів зазначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Враховуючи викладені вище правові норми та враховуючи те, що Навчальним центром при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не виплачено всіх належних йому сум, колегія суддів дійшла висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні. 
Колегія суддів зауважує, що спеціальним законодавством, яким врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей не вирішено питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку, яке підлягає розгляду відповідно до  положень Кодексу законів про працю України ( далі – КЗпП України), з урахуванням висновків Конституційного Суду  України, викладених у Рішенні Конституційного Суду від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб).
Так, відповідно до змісту вказаного вище Рішення при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, що свідчить про наявність підстав для застосування КЗпП України у спірних правовідносинах.
Аналогічний висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29.07.2020 у справі №1.380.2019.003696, які, з урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні спірних правовідносин.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно з приписами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З огляду на викладені правові норми та враховуючи, що повного фактичного розрахунку сум, що підлягають виплаті ОСОБА_1 , відповідачем не проведено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Посилання апелянта на те, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки за період з 29.07.200 по день повного розрахунку, враховуючи, що сума його середньомісячного заробітку скала 10586,76 грн колегія суддів до уваги не бере, з підстав наведених вище. 
Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
          За вказаних обставин, проаналізувавши всі наведені вище докази, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми процесуального права, а також неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, що має наслідком зміну рішення суду першої інстанції з підстав та мотивів задоволення позову в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Навчального центру Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 та його скасування в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Навчального центру Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь позивача грошової допомоги на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення із задоволенням позовних вимог в цій частині. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року у справі №520/15337/2020 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Навчального центру Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в цій частині.
Зобов`язати Навчальний центр Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2021 року у справі №520/15337/2020 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Навчального центру Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсації за неотримане  речове майно змінити з інших мотивів та підстав.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від  04 березня 2021 року у справі № 520/15337/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  13.10.2021