РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/4496/20
Провадження № 22-ц/4815/850/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.
секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Рівненська міська рада,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - 
ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2021 року у складі судді Панас О. В., ухвалене в м. Рівне о 09 годині 05 хвилин, повний текст рішення складено 01 березня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , про скасування рішення Рівненської міської ради. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що відповідач фактично змінив цільове призначення земельної ділянки та прямо порушив вимоги ст. 20 Земельного кодексу України та ч.4 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Результатом прийняття оскаржуваного рішення стала передача їй в користування (реєстрація речового права оренди) земельної ділянки з невідповідним цільовим призначенням, зокрема в якості земель «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі» та з категорією «земель житлової та громадської забудови». Вказане порушує її права та законні інтереси як власника об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці. Враховуючи функціональне призначення будівель, зокрема, складів, які використовуються нею за призначенням, може мати наслідком притягнення її до відповідальності за невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням (п.ґ ч.І ст.211 ЗК України). В той же час, реконструкція наявних та будівництво нових будівель на земельній ділянці неможливі, оскільки розміщення будівель торгівлі суперечить містобудівній документації. Також, відповідачем порушено її права, визначені ст.120 ЗК України та 377 ЦК України щодо права отримати в користування земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам (ст.21 ЗК України). Просила суд скасувати рішення Рівненської міської ради № 2582 від 16.03.2017р. та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом правом особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорених прав, свобод чи інтересів та обґрунтоване тими обставинами справи, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, а навпаки порушує права третьої особи як орендаря спірної земельної ділянки, який не звернувся з вимогою щодо розірвання, зміни чи припинення договору оренду у зв`язку з помилковим зазначенням у рішенні міської ради її правового статуcу. 

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд, визнаючи її неналежним позивачем, ґрунтувався на тому, що право оренди земельної ділянки, яке було їй надано оспорюваним рішенням, перейшло до ОСОБА_2 після переходу в його власність будівель та споруд. Вказує, що ОСОБА_2 є її представником у справі, і у своїх письмових поясненнях повністю підтримав позов та просив скасувати оспорюване рішення відповідача. Зазначає, що процесуальне законодавство не містить норм, і судом такі норми не вказані, які вимагають обов`язковий вступ у справу ОСОБА_2 як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, якщо рішення суду буде впливати на його права. Доводить, що судом не вказано, який спосіб захисту може відновити її порушені права як орендаря земельної ділянки, яким вона була до та на момент пред`явлення позову. Вказує, що оспорюване рішення Рівненської міської ради є ключовим для визначення цільового призначення орендованої земельної ділянки, а тому єдиним способом захисту її порушеного права є скасування незаконного рішення відповідача, адже цим рішенням відповідач фактично змінив категорію та цільове призначення земельної ділянки, без розроблення відповідного проекту землеустрою та з порушенням процедури, визначеної ст. 20 Земельного кодексу України. Вважає, що місцевим судом неповно з`ясовано обставини справи, а саме: до якої категорії земель відносилася земельна ділянка до та у період перебування в оренді ТОВ «Вторма-Рівне»; з яким цільовим призначенням та категорією земельна ділянка перейшла в її оренду в силу приписів ст. 120 ЗК України; чи було змінено цільове призначення та категорію земель в момент надання в оренду земельної ділянки для ТОВ «Вторма-Рівне» та після цього; чи прийнято оспорювань рішення з дотриманням вимог ст. 20 Земельного кодексу України; чи були порушені її права на користування будівлями після прийняття відповідачем оспорюваного рішення, а також інші обставини, які зазначені нею у позовній заяві та містяться в матеріалах справи та озвучувалися в судових засіданнях. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а також стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір. 

До апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 приєднався третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , подавши відповідну заяву про приєднання до апеляційної скарги 15 вересня 2021 року, тобто у передбачений ч. 2 ст. 363 ЦПК України строк.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Рівненська міська рада вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни , а апеляційну скаргу - відхилити як безпідставну. 

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Cудом встановлено, що рішенняv Рівненської міської ради від 16 березня 2017 року №2582 «Про передачу в оренду громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна» на підставі свідоцтва від 05.03.2013 року (р.№277) передано громадянці ОСОБА_1 в оренду на десять років земельну ділянку площею 13 142 м2 на АДРЕСА_1 з кадастровим номером 5610100000:01:006:0034 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (для обслуговування комплексу будівель та споруд).

Земельну ділянку передано за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності територіальної громади міста Рівного, цільове призначення 1.11.6, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, з датою державної реєстрація земельної ділянки - 03.07.2006 року.

31 серпня 2020 року між Рівненською міською радою та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору оренди землі від 21.12.2017р., у якому сторони погодили, що всі права та обов`язки Орендаря в усіх зобов`язаннях, що виникли на підставі Договору оренди землі від 21.12.2017р. (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права оренди земельної ділянки від 14.08.2019р. № 33298153), переходять до нового Орендаря, яким є Орендар, що вказаний у цьому Договорі про внесення змін та доповнень. Сторони погодили, що всі права та обов`язки Орендаря, в тому числі щодо нарахування та сплати орендної плати виникають в Орендаря та є чинними з моменту переходу права власності від 05.08.2020р. на всі об`єкти нерухомого майна. Договір набув чинності з моменту укладення і застосування до відносин, що виникли між сторонами з дати переходу права власності від 05.08.2020р. на всі об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, будинки) які розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:006:0034, що перебувають в користуванні (оренді) в попереднього власника майна, та діє протягом строку дії Договору оренди землі від 21.12.2017р.

Таким чином, в період перебування справи у провадженні суду перейшло право власності на всі об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, будинки), які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 5610100000:01:006:0034 за адресою АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , у зв`язку з чим був укладений Договір про внесення змін та доповнень до договору оренди від 21.12.2017р. та за яким орендарем став ОСОБА_2 .                       

Згідно ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 3 ст.7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Таким чином, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Варто наголосити, що ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, має місце заміна сторони в зобов`язанні. Судом не встановлено факту саме добровільного розірвання договору оренди земельної ділянки новим орендарем спірної земельної ділянки.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що 05.08.2020 року у ОСОБА_1 автоматично припинилося, а у ОСОБА_2 автоматично виникло право користування (оренди) спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 5610100000:01:006:0034 за адресою: АДРЕСА_1 , яке підтверджено укладеним договором від 31.08.2020р. При цьому, Договір оренди землі від 21.12.2017р., укладений між Рівненською міською радою та ОСОБА_1 , в цілому своєї дії не припинив у зв`язку з укладенням 31.08.2020р. Рівненською міською радою та ОСОБА_2 договору р про внесення змін та доповнень до Договору оренди землі від 21.12.2017р., а лише відбулася заміна сторони орендаря у зобов`язанні: з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

Згідно ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, якими можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду із позовом про скасування рішення Рівненської міської ради від 16.03.2017р. № 2582, ОСОБА_1 не довела, яке саме її право чи інтерес порушені. Натомість, скасування зазначеного рішення міської ради фактично припинить дію договору оренди від 20.08.2020р., укладеного між Рівненською міською радою та ОСОБА_2 , оскільки він укладений на виконання оспорюваного рішення міської ради, що, в результаті призведе до очевидного порушення прав та інтересів третьої особи.

При цьому, ОСОБА_2 у цю справу не вступив як позивач або третя особа з самостійними вимогами щодо скасування рішення міської ради, зміну або припинення дії договору оренди, який укладений на виконання оспорюваного рішення, а тому скасування рішення міської ради та, відповідно, припинення договору оренди, стороною якого він є, без його волевиявлення, є прямим порушенням його прав.

Приєднання ОСОБА_2 до апеляційної скарги ОСОБА_1 не може слугувати таким волевиявленням щодо скасування рішення міської ради, оскільки його процесуальний статус у цьому спорі - третя особа на стороні позивача без самостійних вимог щодо предмета спору, процесуальні права та обов`язки яких визначені ст. 43 ЦПК України і до кола яких не входять процесуальні права, передбачені, зокрема, для сторони позивача положеннями ст. 49 ЦПК України. 

Покликання апеляційної скарги на те, що місцевим судом не було взято до уваги доказів та обставин справи, які наявні як в матеріалах справи, так і озвучувалися в судових засіданнях, а саме: до якої категорії земель відносилася земельна ділянка до та у період перебування в оренді ТОВ «Вторма-Рівне»; з яким цільовим призначенням та категорією земельна ділянка перейшла в її оренду в силу приписів ст. 120 ЗК України; чи було змінено цільове призначення та категорію земель в момент надання в оренду земельної ділянки для ТОВ «Вторма-Рівне» та після цього; чи прийнято оспорювань рішення з дотриманням вимог ст. 20 Земельного кодексу України; чи були порушені її права на користування будівлями після прийняття відповідачем оспорюваного рішення, а також інші обставини , апеляційним судом відхиляються. Коло цих питань належить до компетенції органів місцевого самоврядування, а оскільки судом вирішено, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у даному спорі, дослідження зазначених питань не вбачається правомірним і необхідним в рамках цієї справи з наявним колом учасників з визначеним процесуальним статусом.

Проаналізувавши обставини справи в сукупності із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач у цій справі є неналежним, обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, а натомість порушує права іншої особи - ОСОБА_2 як орендаря спірної земельної ділянки у даний час, котрий, у свою чергу, будучи учасником цієї справи, тобто знаючи про існування цього позову, не заявив вимог щодо розірвання, зміни чи припинення договору оренду у зв`язку з помилковим зазначенням у рішенні міської ради правового статуту спірної земельної ділянки, а відтак відмова у задоволенні позову є правомірною та обгрунтованою. 

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2021 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н.М.

Судді:                                                                Хилевич С. В.                                        
                                       Шимків С. С.