Номер провадження: 22-ц/813/2434/21 
Номер справи місцевого суду: 522/3583/19
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/3583/19
Номер провадження: 22-ц/813/2434/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
-головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
-суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.

учасники справи:
-позивач - ОСОБА_1 ,
-відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Єршової Л. С. 05 березня 2020 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, посвідченого 05.07.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., за реєстровим №1065, у розмірі - 269 000,00 грн., з яких: - 169 000,00 грн. – основна заборгованість,; - 100 000,00 грн. – штраф за порушення грошового зобов`язання. Також просить стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05 липня 2018 року був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В. за реєстровим № 1065, за умовами якого ОСОБА_2 отримала суму позики у розмірі - 208 600,00 гривень, які зобов`язалася повернути ОСОБА_1 без нарахування відсотків. Строк повернення - до 10.01.2019 року. У визначений договором строк ОСОБА_2 грошові кошти у повному обсязі не повернула, повернула кошти частково у розмірі - 39 600,00 грн.. Будь-які дії, направлені на погашення заборгованості, відповідачка не вчинила.
ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_2 претензію щодо необхідності здійснити погашення заборгованості за договором позики, яка була отримана відповідачкою 21.01.2019 року. Проте, сума боргу відповідачкою погашена не була (а. с. 4 – 6).

2.2 Позиція відповідачки в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 позовні вимоги не визнавала та просила у задоволенні позову відмовити(а. с. 36 – 37).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 березня 2020 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 липня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В. та зареєстрованим у реєстрі за №1065, у загальному розмірі – 269 000,00 гривень, з яких: - 169 000,00 гривень – основна заборгованість; - 100 000,00 гривень – штраф за порушення грошового зобов`язання.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі – 2 690,00 грн.. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка ухиляється від виконання грошового зобов`язання за договором позики та лише частково повернула позивачу борг у розмірі – 39 600,00 гривень. Відповідачка не спростувала розрахунок заборгованості, наданий позивачем. У зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню (а. с. 69 – 71).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) 05.07.2018 року ОСОБА_2 своєю розпискою засвідчила отримання лише частини позики у розмірі – 100 000 грн., та домовилась з ОСОБА_1 , що розписку про отримання залишку грошової суми за договором позики у розмірі – 108 600 грн. вона напише лише після отримання обумовленої суми. Тому, вимоги щодо стягнення суми основного боргу за договором позики від 05.07.2018 року є необґрунтованими. Оскільки відповідачкою 11.09.2018 року було частково сплачено заборгованість за договором позики, що підтверджується розпискою на суму – 39 600 грн. та – 3 583 грн., тому основна заборгованість за договором позики складає – 57 817 грн.. Відповідачка визнає наявність заборгованості, але не визнає обґрунтованість позовних вимог щодо розміру боргу з підстав викладених у позовній заяві; 2) судом першої інстанції не було враховано, що відповідачем було сплачено частину заборгованості у строк, передбачений договором, тому відсутні підстави для стягнення штрафу у визначеному позивачем розмірі. Крім того, строк повернення грошових коштів за договором позиви від 05.07.2018 року – 10 січня 2019 року. З позовною заявою позивач звернувся 04 березня 2019 року, тому штрафні санкції мали бути нараховані за період з 11.01.2019 року по 03.03.2020 року. Розмір неустойки, визначений п. 6 договору позики, значно перевищує розмір збитків позивача, тому підлягає зменшенню до суми боргу; 3) позикодавець відмовляв на численні прохання відповідачки про подовження строку для повернення позики, чим порушив умови договору (а. с. 78 – 80).

2.6 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гусельщикова М.А., діюча від імені ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2020 року залишити без змін.
Адвокат позивача зазначає, що сторонами були узгодженні усі істотні умови, які є обов`язковими для договорів позики, зокрема щодо порядку надання коштів, строків та порядку погашення заборгованості, відповідальності за порушення зобов`язання, тощо.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 05.07.2018 року підписала договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В. за реєстровим №1065, яким встановлено, зокрема, розмір наданої відповідачу позики, розмір штрафу у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання, та строк повернення позики. Тобто, сторони узгодили певні умови надання позики, через невиконання яких виникають узгодженні сторонами наслідки.
Сторонами було обумовлено, що у разі несвоєчасного повернення суму позики відповідачка повинна сплатити штраф у розмірі – 100 000 грн.. Строк повернення позики встановлено - до 10.01.2019 року. У встановлений строк боржником ОСОБА_2 зобов`язання не виконано, грошових коштів не повернуто.
Згідно п. 6 договору позики позивачем правомірно нараховано штраф у сумі – 100 000 грн., який не є пенею, та підлягає стягненню з відповідачки (а. с. 112 – 114).

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від  26.11.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року залишено без руху (а. с. 93 – 93 зворотна сторона). 
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (а. с. 96).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  24.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року (а. с. 102 – 102 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.05.2021 року підготовку справи до апеляційного розгляду в апеляційній інстанції закінчено. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.118).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від  08.06.2021 року призначено апеляційну скаргу до розгляду в судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 119).
У судовому засіданні адвокат Конев К.С., діючий від імені ОСОБА_2 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
У судовому засіданні адвокат Гусельщикова М.А., діюча від імені ОСОБА_1 , апеляційну скаргу не визнавала. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, участь у судовому засіданні представників сторін, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши поясненняучасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

05 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1065 (а. с. 11 – 12, 81).
Відповідно до п. 1 Договору позики, ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі – 208 600,00 гривень, а ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 кошти у сумі – 208 600,00 гривень, без отримання відсотків. Строк повернення - до 10.01.2019 року.
Згідно з п. 2 Договору позики ОСОБА_2 повинна сплатити позичені гроші, а ОСОБА_1 зобов`язаний прийняти платіж до встановленого строку.
Відповідно до п. 3 Договору грошова сума, вказана в п. 1 договору, передана позичальнику до підписання цього договору.
Згідно з п. 6 Договору у разі, якщо ОСОБА_2 своєчасно не поверне суму позики, за домовленістю сторін договору ОСОБА_2 зобов`язана сплатити штраф у розмірі 100 000 гривень (а .с. 11 - 12).
16.01.2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 претензію щодо необхідності здійснити погашення залишку боргу за договором позики у розмірі – 169 000,00 грн.. Претензія була отримана відповідачкою 21.01.2019 року (а.с. 17, 18).
Між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржене рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. 
Згідно з  ст. 1047 ЦК України  договір позики укладається в письмовій формі. В підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка чи інший документ, що засвідчує передачу йому займодавцем певної грошової суми.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з  ст. 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого само роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до  ст. 625 ЦК України  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
05 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1065. Відповідно до п. 1 Договору позики, ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі – 208 600,00 гривень, а ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 кошти у сумі – 208 600,00 гривень, без отримання відсотків. Строк повернення - до 10.01.2019 року.
Відповідно до п. 3 Договору грошова сума, вказана в п. 1 договору, передана позичальнику до підписання цього договору.
Вказаний договір був підписаний зі сторони позичальника особисто відповідачкою ОСОБА_2 .. 
Укладаючи договір позики на вказаних вище умовах, відповідачка свідомо, шляхом вільного волевиявлення, прийняла на себе ризик невиконання умов договору та умови відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання.
Відповідно до статей 525,  526,  530,  629 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦКУ).
Станом на момент звернення позивача до суду заборгованість ОСОБА_2 за сумою позики становить - 169 000 грн., яка підлягає стягнення з відповідачки.
Згідно з п. 6 Договору у разі, якщо ОСОБА_2 своєчасно не поверне суму позики, за домовленістю сторін договору ОСОБА_2 зобов`язана сплатити штраф у розмірі 100000 гривень (а.с. 11 - 12).
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що сторонами було обумовлено, що у разі якщо відповідачка своєчасно не поверне суму позики, то ОСОБА_2 повинна сплатити штраф у розмірі – 100 000 грн..
За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, відповідно до ч. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів зобов`язань надано сторонам.
Договором позики від 05.07.2018 року передбачено сплату штрафу у розмірі – 100 000 грн. у разі не повернення суми позики у встановлений договором термін, тобто до - 10.01.2019 року.
Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірного нарахування штрафних санкцій, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 05.07.2018 року підписала договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білик В.В. за реєстровим №1065, яким встановлено, зокрема, розмір позики, наданої відповідачу, розмір штрафу у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання, та строк повернення позики. Тобто, сторони узгодили певні умови надання позики, через невиконання яких виникають узгодженні сторонами наслідки.
Сторонами було обумовлено у разі якщо відповідачка своєчасно не поверне суму позики, то ОСОБА_2 повинна сплатити штраф у розмірі – 100 000 грн.. Строк повернення позики встановлено - до 10.01.2019 року. У встановлений строк боржником ОСОБА_2 зобов`язання не виконано, грошових коштів у повному обсязі не повернуто.
Згідно п. 6 договору позики позивачем правомірно нараховано штраф у сумі 100000 грн., який не є пенею, та підлягає стягненню з відповідача, оскільки вказане передбачено умовами договору та відповідач погодилась на вказані умови засвідчивши вказане своїм підписом.
Тому, є обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу за прострочення виконання умов договору з поверненням позики.
Доводи апелянта про порушення норм Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» є неспроможними, оскільки вказаний Закон не розповсюджується на правовідносини сторін по даній справі. 

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому вона не підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні. 

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 05 листопада 2021 року.

Головуючий суддя:                                        А. П. Заїкін

Суддів                                                         О. В. Князюк
                                                                       
                                                               С. О. Погорєлова