ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року	Львів	Справа № 380/5699/21 пров. № А/857/16702/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,
          з участю секретаря судового засідання      Вовка А.Ю.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року  у справі № 380/5699/21(головуюча суддя Грень Н.М., м. Львів)  за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-     

В С Т А Н О В И В :

           14 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення  від 09 квітня 2020 року за №0020299-5706-1330 та №0020298-5706-1330.
Рішенням від 14 липня 2021 року Львівський окружний адміністративний суд в задоволенні адміністративного позову відмовив повністю. 
          Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням усіх обставин справи.  
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи позивача про те, що при формуванні відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень з податку на нерухоме майно повинна бути застосована пільга, яка визначена нормами підпункту ,,є” підпункту 266.2.2 пункту 266 статті 266 Податкового кодексу України, а саме: не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. 
Належні позивачеві частки нерухомого майна є частками в будівлях промисловості (їх цільове призначення визначене правовстановлюючими документами), і не є об`єктом оподаткування, тому відповідач безпідставно нарахував зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки і виніс податкові повідомлення-рішення. Зазначені приміщення використовуються позивачем для промислового виробництва. Зокрема, термін ,,промислове підприємство” охоплює всі підприємства, які відносяться до таких галузей економічної діяльності: добувна промисловість, переробна промисловість, будівництво, електроенергія, газ, водопостачання і санітарне обслуговування, транспорт, склади і служби зв`язку (ст. 1 Конвенції про допомогу у випадках виробничого травматизму в м.Женева від 8 липня 1964 року № 121).
Згідно долученого до матеріалів справи витягу з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, та долучених доказів щодо здійснення підприємницької діяльності, позивач проводить діяльність у сфері промислового виробництва. Як самостійно, діяльність з виготовлення металевих обрамлень, так і спільно з ФОП ОСОБА_2 за договором про спільну діяльність з виготовлення будівельних матеріалів.
Однак, суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо не здійснення позивачем промислового виробництва. При цьому, суд визнав подані позивачем докази здійснення підприємницької діяльності в сфері промислового виробництва неналежними та недостатніми, не зазначивши в чому полягає неналежність і недостатність цих доказів.
З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
ГУ ДПС у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.  
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи,  що позивач  ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, серед видів діяльності якого є: 15.20 Виробництво взуття, 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у., 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у., 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціальних магазинах, 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с. 14).
Відповідно до інформації, що міститься у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, позивачу ОСОБА_1 із січня 2014 року на праві спільної часткової власності (у розмірах 25/100 та 9/100) належать будівлі і споруди цілісного майнового комплексу заводу ковальсько-пресованого обладнання, який складається з виробничих будівель загальною площею 6262,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: прохідний пункт «А-1» площею 296 кв.м., трансформаторна підстанція  «Б-1» площею 44,1 кв.м., будинок заготівельно-зварювального цеху- «Ж» площею 310,2 кв.м., цех пруткової порізки «З-1» площею 131,8 кв. м., модель пакувальної дільниці  «І-2» площею 424,7 кв.м., будинок лабораторії «Л-2» площею 250,3 кв.м., складальна дільниця  «М-1» площею 805,6 кв.м., ковальсько-пресова дільниця «Н-1» площею 134,7 кв.м., кіоск  «П-1» площею 84,1 кв.м., енерго-механічна дільниця  «О-2» площею 357,8 кв.м., токарно-револьверна дільниця, механічний цех  «Р-3» площею 1572 кв.м., будинок цеху дослідного заводу  «С-2» площею 1255 кв.м., естакада заготівельно-зварювального цеху «Т-1» площею 596 кв.м., головні ворота  №1, 6,27 м., огорожа №3, 22,9 м. (а.с. 10-13).
09.04.2020 Головне управління ДПС у Львівській області, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України  та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України   винесло податкові повідомлення-рішення: 1) №0020299-5706-1330, яким позивачу визначена сума податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік (25/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м.) у розмірі 32 665, 72 грн.; 2) №0020298-5706-1330, яким позивачу  визначена сума податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2019 рік (9/100 будівлі споруди площею 6262,3 кв.м.) у розмірі 11759,66 грн. (а.с. 4-6).
Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  
позивач не надав суду належних доказів того, що за період 2019 року належні йому об`єкти нерухомості не були об`єктами оподаткування відповідно до підпункту ,,є” підпункту 266.2.2 пункту 266 статті 266 ПК України, як будівлі промисловості, які фактично використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку щодо неможливості застосування до спірних правовідносин податкової пільги, передбаченої у підпункті ,,є” підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України.  
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
01 січня 2015 року набув чинності  Закон України ,,Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи”   від 28 грудня 2014 року № 71-VIII,  яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено    ст. 266 Податкового кодексу (ПК) України.
Так, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1).
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.2 пункту 266.2).
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток(підпункт 266.3.1 пункту 266.3).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Положеннями підпункту  266.2.2  пункту  266.2  ст.  266 ПК України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно підпункту ,,є” підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
В силу вимог підпункту  14.1.129  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. 
Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу ,,Будівлі нежитлові” (група 125 ,,Будівлі промислові та склади” клас 1251 ,,Будівлі промисловості”).
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 ,,Будівлі промисловості”, що включає підкласи: 1251.1 ,,Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості”; 1251.2 ,,Будівлі підприємств чорної металургії”; 1251.3 ,,Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості”; 1251.4 ,,Будівлі підприємств легкої промисловості”; 1251.5 ,,Будівлі підприємств харчової промисловості”; 1251.6 ,,Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості”; 1251.7 ,,Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості”; 1251.8 ,,Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості”; 1251.9 ,,Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне”.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Отже, з метою застосування норм підпункту ,,є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України при визначенні промислових підприємств необхідно дотримуватись вимог Національного класифікатора України ДК 009:2010 та Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
В підтвердження своїх доводів про те, що належні йому на праві власності частки (9/100 та 25/100) нерухомого майна є будівлями промисловості, а саме: цілісний майновий комплекс заводу ковальсько-пресованого обладнання, який складається з виробничих будівель загальною площею 6262,3 кв.м. за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Нижанківського, 2, позивач надав  витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності  за № 17012337 від 29.01.2014 та № 17063746 від 30.01.2014 
Натомість, в порушення приписів частини 2    статті 77 КАС України, згідно яких тягар доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів належними, достатніми та беззаперечними доказами протилежне, а саме - що об`єкти нерухомості, що належать на праві власності позивачу не відносяться до будівель промисловості.
У постанові від 05 березня 2020 року у справі №825/1625/17 (адміністративне провадження №К/9901/36908/18) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду  дійшов висновку щодо необґрунтованості доводів суду апеляційної інстанції, що норма підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України розповсюджується лише на підприємства та не поширюється на фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність, враховуючи таке.
Норма підпункту ,,є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в розрізі  основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом  4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті    4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є: 15.20 Виробництво взуття, 25.99 Виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у., 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н.в.і.у., 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціальних магазинах, 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.  
Отже, враховуючи приписи підпункту ,,є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України та наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що контролюючим органом помилково віднесено належні позивачу нежитлові будівлі до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг із сплати податку, а відтак, оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача є протиправними.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою сформовано новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та    інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання    таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки,  а тому дійшов помилкового висновку щодо правомірності податкових повідомлень-рішень контролюючого органу та відсутності підстав для їх скасування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, допустився помилки в частині застосування норм матеріального права, а тому дійшов помилкового висновку  щодо відсутності    правових підстав для задоволення позову. 
За таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги  в повному обсязі. 
Згідно з приписами пункту ,,б” частини 4 статті 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.
Частина 1 статті 139 КАС України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений позивачем судовий збір за подання позову в сумі 908 грн. та за подання апеляційної скарги – 1362 грн., а всього – 2270,00 грн.. 

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року  у справі № 380/5699/21 -   скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 09 квітня 2020 року: №0020299-5706-1330 та №0020298-5706-1330.
Стягнути з Головного управління ДПС у Львівській області (код ЄДРПОУ 43143039, вул. Стрийська,35,  м. Львів, 79003) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь   ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) сплачений  судовий збір в сумі 2270,00 (дві тисячі двісті сімдесят ) гривень.
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 12.11.2021.