РІШЕННЯ
Іменем України

04 листопада 2021 року 
Київ
справа №9901/23/19
адміністративне провадження № П/9901/23/19  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді - Желтобрюх І.Л., 
суддів: Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Гімона М.М., Данилевич Н.А., 
за участі:
секретаря судового засідання - Вітковської К.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і нечинним рішення (в частині), 
встановив:
І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія), в якому, з урахуванням останніх уточнень, просив визнати протиправним та нечинним рішення ВККС України від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 в частині визнання судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді. 
ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ДОВОДІВ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА
Обґрунтовуючи протиправність спірного рішення ВККС України позивач насамперед зазначав, що під час його прийняття Комісією не було враховано критерію щодо внутрішньої спеціалізації суду з розгляду суддями конкретних категорій справ. Так, до 13 лютого 2018 року чинне нормативно-правове регулювання передбачало проведення кваліфікаційного оцінювання судді з урахуванням внутрішньої спеціалізації суду, визначеної зборами суддів цього суду, втім, після означеної дати порядок визначення спеціалізації для суддів місцевих судів змінено на загальну: кримінальну або цивільну. Судді Богуславського районного суду Київської області розглядають усі категорії без запровадження розподілу  справ між суддями за спеціалізацією, водночас, з урахуванням фактичного навантаження, зборами суддів кількаразово приймались рішення про запровадження часткової внутрішньої спеціалізації між суддями. Працюючи на посаді судді позивач розглядав кримінальні, адміністративні справи, справи про адміністративні правопорушення, клопотання органів досудового слідства щодо неповнолітніх, виконував повноваження слідчого судді, а також розглядав цивільні справи за винятком земельних і трудових спорів, спеціалізацію щодо розгляду яких було тривалий час закріплено за іншим суддею. У день іспиту, отримавши зошит із практичним завданням, позивач з'ясував, що на вирішення учасників запропонована саме модельна справа щодо трудового спору. Оскільки такої категорії справ він не розглядав кілька останніх років, то, відповідно, й не був об`єктивно спроможний якісно його виконати. З відомостей, що розміщені на офіційному веб сайті ВККС України він дізнався, що отримав менше мінімально допустимого бала за виконання практичного завдання, внаслідок чого звернувся до Комісії із заявою, в якій детально виклав обставини, що призвели до незадовільного результату та, з урахуванням поважності й об`єктивного характеру цих причин, просив Комісію ухвалити рішення про його допуск до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання. Попри це ВККС України у задоволенні його прохання відмовила, про що повідомила листом за підписом секретаря кваліфікаційної палати ОСОБА_2 . Стверджує, що Комісія порушила приписи частини другої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що мало наслідком виконання позивачем письмового завдання у менш сприятливих умовах порівняно з суддями, які проходили кваліфікаційне оцінювання до зміни правового регулювання. Також, позивач стверджував, що оскаржуване рішення не містить посилань на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких виходила Комісія, оцінюючи позивача. 
У відзиві на позовну заяву представник ВККС України заперечував проти позову, просив у його задоволенні відмовити. Відповідач посилався на те, що мотивом прийняття оскаржуваного рішення є нескладення ОСОБА_1 іспиту у зв`язку з отриманням ним за виконання практичного завдання бала, який є меншим за 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, що має наслідком визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді. Також наголошував, що відповідно до рішення Комісії від 7 червня 2018 року №133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, й судді ОСОБА_1 , саме у розрізі цивільної спеціалізації. Наполягав на тому, що процедура кваліфікаційного оцінювання стосовно судді ОСОБА_1 була проведена в порядку та відповідно до вимог чинного законодавства України, й будь-яких порушень прав, свобод чи законних інтересів позивача як учасника процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, - відсутні.
ІІІ. ХІД СУДОВОГО РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2019 року у справі відкрито провадження, її призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому справа неодноразово відкладалася за клопотаннями позивача, вмотивованими незадовільним станом здоров`я останнього.
У зв`язку з хворобою позивача та необхідністю оперативного втручання, ухвалою Суду від 15 серпня 2019 року провадження у справі було зупинено на тривалий час. В судовому засіданні 17 червня 2021 року провадження у справі було поновлено.
Згідно з останнім протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 3 серпня 2021 року визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду даної справи: Желтобрюх І.Л. (суддя-доповідач), Білоус О.В., Блажівська Н.Є., Гімон М.М., Данилевич Н.А.
Ухвалою Верховного Суду від 5 серпня 2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 в частині відмови ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди» та зобов`язання ВККС України утриматися від внесення до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення з посади судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 .
В подальшому, ухвалою Верховного Суду від 4 листопада 2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 в частині визнання, що суддя Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС України від 7 червня 2018 року №133/зп-15.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та в письмових поясненнях до позову. Висловлені позивачем доводи та міркування стосовно обставин справи за своїм змістом є аналогічними тим, що вже були наведені в позовній заяві (з урахуванням додаткових письмових та усних пояснень). У цілому позивач наголошує, що внаслідок ухвалення спірного рішення ВККС України було оцінено рівень його знань, практичних навичок та умінь щодо застосування закону не за спеціалізацією, за якою він здійснював правосуддя. Окремо позивач просив звернути увагу й урахувати при вирішенні справи додані ним до матеріалів справи статистичні показники його роботи, які підтверджують здатність позивача здійснювати правосуддя на високому рівні.
ВККС України явку свого представника до суду не забезпечила. Враховуючи, що неявка уповноваженого представника від ВККС України спричинена відсутністю сформованого складу Комісії з об`єктивних причин, що тривають понад два роки, задля забезпечення  права особи на своєчасний і справедливий розгляд справи та з урахуванням наявності у справі відзиву на позов та письмових пояснень відповідача з долученими ним письмовими й електронними доказами, колегія суддів визнала за можливе продовжити розгляд справи за наявного складу осіб.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та вивчивши наявні у матеріалах справи докази, Судом встановлено наступні обставини.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
ОСОБА_1 . Указом Президента України від 23 квітня 2008 року №392/2008 призначений на посаду судді Рокитнянського районного суду Київської області строком на п`ять років, Указом Президента України від 2 квітня 2011 року №345/2011 переведений із Рокитнянського районного суду Київської області на роботу на посаді судді Богуславського районного суду Київської області у межах п`ятирічного строку. Постановою Верховної Ради України від 16 травня 2013 року №250-VІI обраний суддею цього суду безстроково (а.с. 10-13, 14-15, 16, Т 1).
Рішенням ВККС України від 7 червня 2018 року №133/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема, й судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 . Означеним рішенням встановлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап - іспит; другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди (а.с. 66-68, 69, Т.1).
Цим рішенням також визначено графік проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання стосовно 2188 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді та визначено дату для складення суддями місцевих судів іспиту (цивільна спеціалізація), зокрема, й ОСОБА_1 , - 5 липня 2018 року (а.с. 70, Т.1).
18 жовтня 2018 року на засіданні Комісії ухвалено рішення №234/зп-18 про затвердження результатів іспиту, складеного суддями 5 липня 2018 року, в тому числі й ОСОБА_1 , який за виконання анонімного письмового тестування отримав 57,375 бала, за письмове практичне завдання - 46 балів.
Перед цим, 12 жовтня 2018 року позивач звернувся до Комісії із заявою, в якій зазначив, що після ознайомлення на офіційному веб-сайті ВККС України з кодованим результатом практичного завдання, виконаного 5 липня 2018 року, йому стало відомо, що виконане модельне рішення оцінено в 46 балів (а.с. 17-18, Т. 1). 
Пояснюючи такий результат, позивач у скерованій ним до Комісії заяві зазначив, що в Богуславському районному суді Київської області штатна кількість суддів становить 4 судді, що зумовило неможливість запровадження спеціалізації з розгляду конкретних категорій справ. Зборами суддів від 12 березня 2011 року, 5 листопада 2012 року, 17 вересня 2013 року, 19 червня 2015 року, 23 лютого 2017 року приймалися рішення про запровадження внутрішньої спеціалізації між суддями, що було спрямовано на підвищення компетентності суддів при розгляді справ, скорочення строків розгляду та якість їх вирішення. Згідно з вказаними рішеннями зборів суддів, враховуючи існуюче навантаження, було вирішено, що всі судді суду розглядають кримінальні, цивільні, адміністративні справи та справи про адміністративні правопорушення відповідно до автоматизованого розподілу, окрім судді Тітова М.Б., якому встановлено спеціалізацію з розгляду трудових спорів по цивільних та адміністративних справах. Судді ОСОБА_1 у період з 5 листопада 2012 року по 18 червня 2018 року було додатково встановлено спеціалізацію слідчого судді. Оскільки виконання практичного завдання полягало у вирішенні модельної справи у трудовому спорі, а   ОСОБА_1 за внутрішньою спеціалізацією ніколи не розглядав означеної категорії справ і має зовсім інший спектр практичних навичок, - це й зумовило отримання низького балу за виконане практичне завдання. 
В означеному листі позивач також звернув увагу Комісії на те, що протягом 2017 року ним розглянуто: 198 кримінальних справ, з яких 12 вироків, ухвал, постанов оскаржувались, 4 скасовано, 1 змінено; 417 цивільних справи, з яких 8 рішень, ухвал оскаржувались, 4 скасовано; 99 адміністративних справ, з яких 38 постанов оскаржувались, 35 скасовано; 158 справ про адміністративні правопорушення, з яких 2 постанови оскаржувались, 1 змінено.
Посилаючись на викладені вище обставини, які, на переконання позивача, не дали можливості Комісії об`єктивно встановити рівень кваліфікації судді, та з огляду на неможливість повторного виконання практичного завдання у процедурі кваліфікаційного оцінювання на відповідність судді займаній посаді, ОСОБА_1 просив ВККС України прийняти рішення про його допуск до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
Листом від 11 грудня 2018 року ВККС України повідомила позивача про те, що чинними нормативно-правовими актами не передбачено можливості перегляду рішення Комісії про допуск до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність судді займаній посаді.
21 грудня 2018 року Комісія розглянула питання про визначення результатів кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 : встановила, що він отримав менше 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, і визначила, що позивач не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС України від 7 червня 2018 року №133/зп-18.
Рішенням від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 Комісія вирішила: визнати, що суддя Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням ВККС України від 7 червня 2018 року №133/зп-18; відмовити судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди»; визнано суддю Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді; внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області.
Не погоджуючись з означеним рішенням ВККС України, позивач у січні 2019 року оскаржив його до суду.
В ході судового розгляду із відомостей, розміщених на офіційних веб сайтах ВККС України та Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), Судом були з`ясовані наступні обставини:
2 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ВРП із заявою про звільнення з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 9 квітня 2019 року №1079/0/15-19 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 9901/302/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 9 квітня 2019 року №1079/0/15-19.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року скасовано рішення КАС ВС від 11 липня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ВРП від 9 квітня 2019 року №1079/0/15-19 та зобов`язано ВРП повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 2 січня 2019 року про звільнення з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку з урахуванням висновків суду.
На виконання зазначеного рішення ВП ВС рішенням від 3 грудня 2020 року №3383/0/15-20 ВРП звільнила ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку.
Рішенням від 24 грудня 2020 року №3649/0/15-20 ВРП залишила без розгляду подання з рекомендацією ВККС України від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
З огляду на викладені фактичні обставини та відповідну зміну правового становища позивача Судом було запропоновано заявникові уточнити позов, виклавши мотиви і обставини, з якими він пов`язує продовження обтяжувальної дії оскаржуваного рішення ВККС України від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 та негативних наслідків такого щодо нього.
З урахуванням зазначеного позивач відмовився від частини заявлених позовних вимог, пов`язаних із відмовою у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та зобов`язання ВККС України утриматися від унесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, й таку відмову було прийнято Судом. Втім, обґрунтовуючи наявність достатнього відокремленого виправданого правового інтересу у розгляді цієї справи після звільнення у відставку в частині решти вимог про визнання протиправним і нечинним рішення ВККС України від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 в частині визнання судді ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, позивач у судовому засіданні повідомив Суду, що спірне рішення в оскаржуваній частині є незаконним, несправедливим, таким, що порушує його права та інтереси. Так, висновки, викладені в оскаржуваному рішенні ВККС України, щодо визнання позивача таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя, продовжують існувати й на даний час, і чинять негативний вплив на репутацію позивача як судді у відставці, його професійну репутацію, честь і гідність. Більш того, зазначив, що він ще не досяг граничного віку перебування на посадах державної служби, а тому не виключає можливості за зміни обставин припинення своєї відставки й продовження суддівської кар`єри, чи виявлення наміру в подальшому претендувати на зайняття іншої посади у судовій системі, умовою чого є успішне проходження кваліфікаційного оцінювання.
Аналізуючи наведені доводи й аргументи позивача у світлі практики ВП ВС та вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для продовження розгляду позовних вимог по суті Колегія суддів виходить з такого.
Оскаржуване рішення Комісії, яке встановлює факт невідповідності позивача займаній посаді, було прийнято відповідачем як єдиним уповноваженим державою на здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання суддів суб`єктом владних повноважень у межах відповідної процедури. 
У зв`язку із виходом позивача у відставку оскаржуване рішення ВККС України з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді за результатами кваліфікаційного оцінювання ухвалою ВРП від 20 грудня 2020 року залишено без розгляду, а тому, в подальшому висновки Комісії, викладені у ньому, вже не стануть предметом дослідження Вищої ради правосуддя, й, відповідно, не отримають правової оцінки у рішенні останньої. 
Отже, формально оскаржуване рішення не переглянуте й не скасоване, тобто існує в об`єктивній дійсності як конкретно-індивідуальний акт державного органу, що констатує невідповідність позивача певній юридичній посаді. Досліджуючи юридичну значимість спірного акта для позивача та наявність «юридичного спору» між сторонами у розумінні статті 124 Конституції України колегія суддів колегія суддів не може відкинути посилання позивача на категоричну незгоду в викладеними у ньому висновками по суті у поєднанні з висловленими ним намірами в подальшому відстоювати в суді честь, гідність, суддівську репутацію та/або реалізувати наміри продовжити суддівську кар`єру після припинення відставки. При вирішенні цього питання колегія суддів керується, продемонстрованими Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 916/1979/13, правовими підходами. Так, зокрема, у цій справі ВП ВС визнала за необхідне відійти від правової позиції щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеної у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі № 21-405а14 та сформулювала правову позицію, за якої «особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення».
Подібний алгоритм застосовано Великою Палатою Верховного Суду й у справі  №923/466/17, де також констатовано, що «особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права», позивача визнано таким, що «наділений правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права», а висновки суду апеляційної інстанції про необхідність пред`явлення позову, де були б об`єднані вимоги про визнання протиправними та скасування рішення селищної ради та вимоги про скасування правовстановлюючих документів, виданих на підставі цього рішення, Велика Палата Верховного Суду визнала необґрунтованими.
Колегія суддів КАС ВС не може не погодитися з такими висновками Великої Палати Верховного Суду, адже, дійсно, загальні норми КАС України визначають право на звернення до суду як диспозитивне (dispositivus - той, що вільно розпоряджається). Отже, спеціальним законом прямо передбачене право «судді, який не згодний  із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України» (далі - КАС України). Це право закріплено на рівні закону як окреме й самостійне, тобто його реалізація не обумовлена наявністю будь-яких умов, окрім наведених у самій статті правових підстав, проходженням певних етапів чи настанням додаткових наслідків, а сам по собі той факт, що судовому оскарженню підлягає ще й рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду рекомендації про звільнення як частини висновків ВККС України, не нівелює означеного права.  При цьому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права прямо визначений пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України, чому кореспондують відповідні повноваження суду (пункт 2 частини 2 статті 245 КАС України). І, як правильно відзначено в постановах ВП ВС, в  особи відсутній обов`язок поєднувати позовні вимоги у зручний для суду спосіб (з вимогами про захист честі і гідності, відшкодуванням моральної чи матеріальної шкоди, тощо).
Підстав до ініціації і подальшого проведення нового кваліфікаційного оцінювання за наявності такого, що не скасований, висновку компетентного органу за результатами попереднього кваліфікаційного оцінювання, чинне законодавство не передбачає, а от право на зайняття певної посади (як, до прикладу, частина 1 статті 28 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ), - навпаки, пов`язує з умовою успішного проходження особою кваліфікаційного оцінювання. 
Зрештою, задеклароване і гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року право на суд (стаття 6)             також захищає право на доступ до процедур правозастосування, тобто право на ініціювання самих процедур правозастосування (Apostol v. Georgia (Апостоль проти Грузії), § 56).
Юрисдикційно цей позов належить розглядати саме адміністративному суду з огляду на пряму вказівку закону (частина 2 статті 88 Закону № 1402-VІІІ), предмет спору, суб`єктний склад та публічно-правовий характер правовідносин; а інстанційно його розгляд належить здійснювати Верховному Суду як суду першої інстанції (частина 4 статті 22, стаття 266 КАС України).
Отже, оскільки даний позов заявлено не безпідставно, він не має штучного характеру (пункт 3 частини другої статті 45 КАС України, його заявлено особою, прав та інтересів якої стосується оскаржуване рішення, а позивач у справі від позову не відмовляється й наполягає на його вирішенні, - колегія суддів більшістю голосів вирішила, що підстав до закриття провадження у справі немає, - а тому праву позивача на звернення до суду з такими вимогами кореспондує обов`язок суду прийняти й розглянути такі вимоги по суті, і в ході розгляду дати відповідь на питання, визначені статтею 244 КАС України, та вирішити спір у межах повноважень, що встановлені частиною першою статті 245 цього кодексу.
ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА І ОЦІНКА СУДУ
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
30 вересня 2016 року набули чинності зміни до Конституції України (щодо правосуддя) та нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Ці зміни передбачили обов`язкове проведення кваліфікаційного оцінювання усіх суддів.
Відповідно до пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.
Згідно з пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом; виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
За приписами частини другої статті 84 Закону №1402-VIII за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. 
Відповідно до статті 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.
Згідно з частиною першою статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. 
Відповідно до частини першої статті 85 Закону №1402-VIII іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.
Згідно зі статтею 88 Закону №1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. 
На виконання вимог частини п`ятої статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Комісія рішенням від 3 листопада 2016 року № 143/зп-16 затвердила Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення № 143/зп-16), а рішенням від 4 листопада 2016 року № 144/зп-16 у редакції рішення від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18 із змінами і доповненнями - Порядок проведення іспиту та Методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (далі - Порядок № 144/зп-16).
Відповідно до пункту 14 Розділу III Порядку №143/зп-16 іспит проводиться з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. 
Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу ІІ Положення №143/зп-16 критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу ІІ Положення №143/зп-16 відповідність судді критерію професійної компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: рівень знань у сфері права; рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні; ефективність здійснення правосуддя; діяльність щодо підвищення фахового рівня (підпункти 1.1- 1.4).
За змістом пунктів 2, 3 глави 2 розділу ІІ Положення №143/зп-16 показники «рівень знань у сфері права» та «рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні» оцінюються під час іспиту на підставі анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання.
Відповідно до пункту 9 глави 6 розділу ІІ Положення №143/зп-16 суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу «Іспит» набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу «Дослідження досьє та співбесіда», припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідність займаній посаді.
Згідно з пунктами 3-7 розділу V Порядку №143/зп-16 кваліфікаційне оцінювання на відповідність судді займаній посаді проводиться відповідно до спеціалізації суду, відповідність у якому підтверджується. Для участі у кваліфікаційному оцінюванні з метою підтвердження відповідності займаній посаді суддя повинен зареєструвати на офіційному веб-сайті Комісії свої наміри на проходження такого оцінювання або подати до Комісії заяву у довільній формі. Кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних загальних судів проводиться з урахуванням обраної ними спеціалізації. Судді місцевих та апеляційних загальних судів повинні повідомити Комісії спеціалізацію, за якою вони мають намір пройти відповідне оцінювання. У розміщеній на офіційному веб-сайті Комісії системі реєстрації намірів відповідь на запитання: «З урахуванням якої визначеної для Вас у суді спеціалізації (у разі визначення) Ви маєте намір проходити кваліфікаційне оцінювання» (кримінальна або цивільна), для суддів місцевих та апеляційних загальних судів є обов`язковою.  Неповідомлення судді про наміри проходити відповідне оцінювання не перешкоджає Комісії призначити таке оцінювання стосовно судді. Питання про спеціалізацію, за якою суддя проходитиме оцінювання на відповідність займаній посаді, вирішуватиметься Комісією під час призначення такого оцінювання. 
Відповідно до пункту 3 Розділу І Порядку №144/зп-16 іспит проводиться з урахуванням інстанційності та спеціалізації відповідного суду. Спеціалізаціями іспитів під час кваліфікаційного оцінювання суддів (кандидатів на посаду судді) місцевих, апеляційних судів та Верховного Суду є адміністративна, господарська, кримінальна та цивільна. Інші спеціалізації, зокрема з розгляду конкретних категорій справ, під час проведення іспитів не враховуються.
Згідно з пунктом 15 Глави І Розділу ІІ Порядку №144/зп-16 сукупність модельних судових справ становить базу практичних завдань для суду відповідного рівня та спеціалізації, зокрема: 1) адміністративне судочинство; 2) господарське судочинство; 3) кримінальне судочинство; 4) цивільне судочинство (…).
За приписами пункту 12 Глави ІІ Розділу ІІ Порядку №144/зп-16 учасники іспиту виконують практичні завдання з урахуванням інстанційності та спеціалізації відповідного суду (судді).
Відповідно до пунктів 9-11 Розділу V Порядку №143/зп-16 мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді - 50 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту. За результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді. Рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен з критеріїв бала, більшого за 0.
Так, аналіз приписів наведених вище нормативних актів дає можливість дійти висновку, що кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних загальних судів на відповідність займаній посаді проводиться з урахуванням обраної ними спеціалізації.
Згідно з наявною на офіційному вебсайті ВККС України інформацією, яка знаходиться у відкритому доступі, питання щодо визначення спеціалізації, з урахуванням якої судді місцевих та апеляційних загальних судів мають проходити оцінювання на відповідність судді займаній посаді, вирішуються Комісією під час призначення відповідного іспиту із врахуванням намірів судді щодо спеціалізації, а також їх відповідність спеціалізації суду та визначеній судді у відповідному суді спеціалізації за наявності такого визначення (https://vkksu.gov.ua/ua/news/stosowno-ociniuwannia-na-widpowidnist-suddi-zajmanij-posadi/).
На веб сайті ВККС України розміщено окремо: 1) список суддів, стосовно яких планується призначити оцінювання, та спеціалізацію, за якою проводитиметься іспит, та 2) список суддів, стосовно яких планується призначити оцінювання та які не повідомили Комісію про спеціалізацію, за якою вони мають намір проходити оцінювання (кримінальна або цивільна).
Судом з`ясовано, що відомості про суддю ОСОБА_1 містяться в першому списку за порядковим номером 885, вид спеціалізації - цивільна (https://vkksu.gov.ua/ua/news/komisieiu-zaplanowano-priznatchiennia-ociniuwannia-dlia-tchiergowoi-grupi-suddiw/).
Рішенням ВККС України від 7 червня 2018 року №133/зп-18 Комісія призначила на 5 серпня 2018 року проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання стосовно суддів місцевих судів у розрізі цивільної спеціалізації, в тому числі й судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 (витяг з додатку 5 до рішення ВККС України, а.с. 69, Т.1). 
Отже, після оприлюднення вказаного рішення позивач мав бути обізнаним про те, що кваліфікаційне оцінювання на відповідність його займаній посаді проходитиме у розрізі саме цивільної спеціалізації. Отримання в ході проведення іспиту практичного завдання з виконання модельної справи з трудового спору мало бути цілком очікуваним для судді, який виявив намір проходити кваліфікаційне оцінювання в рамках обраної цивільної спеціалізації.
У ході розгляду справи судом з`ясовано також, що жодних заперечень щодо визначеної судді спеціалізації, за якою він має проходити оцінювання на відповідність займаній посаді, позивач не висловлював ні усно, ні письмово, ані до включення його у відповідний список, ані у період часу від дня, як йому стало відомо про спеціалізацію, до дня безпосереднього складання іспиту. Мотивів подібної поведінки позивач ані у позові, ані в судовому засіданні не пояснив.
Оскільки позивачем не набрано мінімально допустимого бала за виконання практичного завдання, він вважається таким, що не підтвердив своєї професійної компетентності на етапі іспиту, та, відповідно, не міг бути допущений до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання, що й слугувало мотивом до прийняття Комісією спірного рішення.
Проте позивачем не доведено у цьому судовому процесі того, що під час призначення відповідного іспиту Комісією порушено вимоги закону при вирішенні питання щодо визначення спеціалізації, з урахуванням якої він мав проходити оцінювання на відповідність судді займаній посаді, або допущено такі порушення, які в цілому могли призвести до порушення порядку проведення такого оцінювання судді та неправильного визначення його результатів.
Позивач вказує на те, що Комісією безпідставно не взято до уваги повідомлені ОСОБА_1 у заяві від 12 жовтня 2018 року причини неможливості якісно виконати практичне завдання, посилаючись на які, позивач просив вирішити питання про його допуск до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання. 
Оцінюючи такі доводи, колегія суддів виходить з того, що перевірка виконаного учасниками іспиту практичного завдання полягає лише у встановленні його відповідності показникам методики оцінювання його результатів. Можливості врахування додатково повідомлених учасником іспиту обставин чи наданих ним доказів на стадії затвердження результату іспиту чинними нормативно-правовими актами не передбачено.
Законом України від 12 липня 2018 року №2509-VIII частину другу статті 85 Закону №1402-VIII було доповнено новим абзацом четвертим наступного змісту: Вища кваліфікаційна комісія суддів України у пленарному складі може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання.
Тобто, після прийняття рішення про затвердження результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання такий учасник має право звернутися до Комісії із заявою про перегляд у пленарному складі такого рішення, прийнятого палатою чи колегією, та навести причини і обставини, які перешкодили якісному виконанню практичного завдання, та надати відповідні підтверджуючі документи.
Разом з тим, питання про перегляд рішення про затвердження результатів виконаного ним іспиту позивач ні перед Комісією, ні судом, не ставив. Доказів того, що після отримання рішення від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18, прийнятого колегією ВККС України щодо результатів виконаного ОСОБА_1 практичного завдання, позивач звертався до Комісії у порядку, встановленому частиною другою статті 85 Закону №1402-VIII, й відповідна заява не була розглянута, - матеріали справи не містять.
Надаючи правову оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що під час оцінки виконаного ним практичного завдання в межах кваліфікаційного оцінювання та ухвалення оскаржуваного рішення про невідповідність його займаній посаді Комісією не було враховано критерію щодо внутрішньої спеціалізації суду з розгляду ним конкретних категорій справ, Колегія суддів виходить з наступного.
За приписами частини першої статті 17, частин першої, другої статті 18 Закону №1402-VIII судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. У випадках, визначених законом, а також за рішенням зборів суддів відповідного суду може запроваджуватися спеціалізація суддів з розгляду конкретних категорій справ.
У вимірі доводів позивача Колегія суддів зазначає, що дійсно, Положенням про порядок складення іспиту та методику його оцінювання під час кваліфікаційного оцінювання судді, затвердженим рішенням ВККС України №67/зп-15 від 21 жовтня 2015 року, передбачалось, що іспит має проводитись з урахуванням спеціалізації судді, визначеної зборами суддів відповідного суду (пункт 3.15.5). Виконання практичного завдання при проведенні первинного кваліфікаційного оцінювання здійснюється суддею шляхом вирішення змодельованої членами Колегії чи Кваліфікаційної палати практичної ситуації з урахуванням інстанції та спеціалізації суду і судді (пункт 5.6.1.2).
Втім, у зв`язку з набранням чинності 30 вересня 2016 року Закону №1402-VIII Комісією листопада 2016 року було прийнято новий Порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (№143/зп-16), а 4 листопада 2016 року - новий Порядок проведення іспиту та Методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (№144/зп-16), й, відповідно, змінено порядок проведення кваліфікаційного оцінювання, який існував раніше. 
Положеннями означених актів не передбачається застереження щодо того, що проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання здійснюється з урахуванням спеціалізації судді, визначеної зборами суддів відповідного суду (внутрішня спеціалізація), натомість, унормовано, що оцінювання проходитиме в рамках загальної спеціалізації (кримінальної або цивільної).
Позивач проходив кваліфікаційне оцінювання 5 липня 2018 року, тобто, вже у період дії означених вище актів ВККС України (№143/зп-16 та №144/зп-16), а тому його доводи про необхідність врахування Комісією внутрішньої спеціалізації судді є безпідставними.
На додаток до викладеного Колегія суддів зазначає наступне.
Закон №1402-VIII передбачає обов`язкову наявність у місцевих судах загальної юрисдикції лише двох форм спеціалізації суддів (кримінальна і цивільна). Всі інші форми внутрішньої спеціалізації відповідний суд має право вирішувати на власний розсуд шляхом прийняття рішення на зборах суддів.
Суд першої інстанції є судом загальної юрисдикції, і посада судді цього суду передбачає розгляд усіх категорій справ. З огляду на те, що місцеві суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення, є очевидним, що такі суди мають найширшу предметну сферу, з якою пов`язана професійна діяльність судді місцевого загального суду, і несуть основний тягар виконання функцій судової влади на території України. 
Безсумнівно, що така широка компетенція вимагає від суддів досконалих знань положень не лише однієї галузі права, а відразу кількох: кримінального, цивільного, сімейного, трудового, житлового, земельного, адміністративного тощо. При цьому, вказані галузі права безпосередньо не пов`язані між собою. Розгляд цивільних, кримінальних, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення регламентується різними процесуальними кодексами й здійснюється у різному порядку, що, знову ж таки, вимагає від судді місцевого суду однаково добре орієнтуватися в особливостях кожної правової процедури.
Так, дійсно, внутрішня спеціалізація суддів у розгляді певних категорій справ сприяє поглибленню знань суддів в окремих галузях законодавства та практики його застосування, підвищенню професіоналізму, ефективності здійснення правосуддя, а отже - більш надійному захисту прав і свобод людини, законних інтересів осіб. 
Втім, незважаючи на можливість впровадження в суді правил внутрішньої спеціалізації суддів потрібно виходити, перш за все, з єдності правового статусу судді у цілому, що передбачає можливість здійснення ним правосуддя у будь-якій справі, віднесеній до юрисдикції конкретного суду (за винятком тих випадків, що прямо передбачено законом). Запровадження судами внутрішніх спеціалізації з розгляду конкретних категорій справ не означає, що в решті спорів суддя загального суду може залишатися некомпетентним.
Пунктом 1.5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10 липня 1998 року) встановлено, що суддя зобов`язаний підтримувати високий рівень компетентності, необхідний для вирішення справ у кожному конкретному випадку, оскільки від рішення судді залежать гарантії та права особи.
Частиною сьомою статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя зобов`язаний, в тому числі, систематично розвивати професійні навички (уміння), підтримувати свою кваліфікацію на належному рівні, необхідному для виконання повноважень у суді, де він обіймає посаду.
Із вказаного вбачається, що відповідно до національного законодавства та міжнародних стандартів підтримання суддею кваліфікації на належному рівні, необхідному для виконання повноважень у суді, де він обіймає посаду, є обов`язком судді. 
У Висновку № 15 (2012) стосовно спеціалізації суддів Консультативна рада європейських суддів зазначила, що спеціалізація ні в якому разі не може бути перепоною для забезпечення вимог стосовно якості судових рішень, які повинен враховувати кожен суддя. КРЄС нагадує, що зазначені вимоги були перелічені у Висновку №11 (2008) стосовно якості судових рішень, і ці вимоги застосовуються до всіх суддів, в тому числі і до спеціалізованих (пункт 31).
Перевіряючи наявність правових підстав до скасування спірного рішення ВККС України, Колегія суддів, звертає увагу на те, що згідно з положеннями частин другої і третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
На переконання Суду, оцінка критеріїв компетентності, професійності та доброчесності, яка має на меті визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді, покладена на членів ВККС і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності у прийнятті рішення. Повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією його як уповноваженого колегіального органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.
У цій справі Судом встановлено, що набрана позивачем кількість балів за виконання практичного завдання є меншою за 50 відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання, а тому висновок ВККС про невідповідність судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 займаній посаді, - є таким, що ґрунтується на вимогах закону. Мотиви, з яких колегія ВККС України дійшла тих висновків, що викладені у тексті оскаржуваного рішення.
Отже, судом не встановлено передбачених статтею 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підстав, які мали б наслідком скасування рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 .
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними й задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд 
вирішив:
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і нечинним рішення в частині.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя                                                                     І.Л. Желтобрюх            

Судді                                                                                            О.В. Білоус

                                                                                                     Н.Є. Блажівська

                                                                                                      М.М. Гімон

                                                                                                      Н.А. Данилевич

Повний текст судового рішення виготовлено 9 листопада 2021 року.