УХВАЛА
 
06 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 646/4575/16-ц
провадження № 61-5637св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Батріс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Батріс» на постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року ТОВ «Батріс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Альянс» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу машиномісця.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 28 березня 2013 року укладено договір купівлі-продажу машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 15,8 кв. м., яке розташовано в цокольному поверсі житлового будинку літ. «А-10-18» по АДРЕСА_1 .
Згідно пунктом 2.2 договору сторони дійшли згоди, що повна сплата вартості машиномісця здійснюється покупцем шляхом внесення грошових коштів на поточний рахунок продавця. Оплата вартості машиномісця здійснюється 
у національній валюті України відповідно до графіку платежів, зазначеному 
в пункті 2.3 договору, сума чергового платежу повинна бути сплачена за курсом продажу доларів США, що склався на межбанківському валютному ринку України на кінець дня, що передує дню оплати покупцем чергового платежу. 
ТОВ «Батріс» належним чином виконав взяті на себе зобов`язання та передав 
у користування відповідача машиномісце, проте  ОСОБА_1 здійснила лише часткову оплату його вартості у розмірі, еквівалентному 24 002,56 дол США, 
у зв`язку із чим за покупцем утворилася заборгованість на загальну суму 
613 421,48 грн, з яких: 237 712,36 грн - заборгованість за договором купівлі-продажу машиномісця від 28 березня 2013 року; 348 744,00 грн - штраф 
у розмірі 40% від суми договору, 13 432,61 грн - штраф за несвоєчасне внесення платежів за період з 11 жовтня 2015 року по 07 квітня 2016 року, 8 061,87 грн -  інфляційні витрати, 5 470,64 грн - 3% річних.
Пунктом 3.2.3. договору визначено, що у разі прострочення покупцем оплати вартості машиномісця більше ніж на 30 календарних днів, він сплачує продавцю штраф у розмірі 40% від суми договору, розмір якого станом на 29 березня 
2016 року складає 348 744,00 грн. 
Згідно з абзацем 1 пункту 6.2 статті 6 договору у разі прострочення по сплаті платежів за машиномісце на термін більше ніж 15 календарних днів покупець сплачує штраф у розмірі 0,1% від загальної вартості суми платежів за кожен день прострочення, що станом на 07 квітня 2016 року складає 114 146,58 грн.
У зв`язку з викладеним ТОВ «Батріс» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу в розмірі 237 712,36 грн, штраф 
в розмірі 40% від суми договору, що складає 348 744,00 грн, пеню за несвоєчасне внесення платежів за період з 11 жовтня 2015 року по 07 квітня 2016 року в розмірі 114 146,58 грн, інфляційні втрати в розмірі 8 061,87 грн, стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Альянс» 3% річних в розмірі 5 470,64 грн та судові витрати у справі.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної  інстанцій
Рішенням Червонозаводського суду міста Харкова від 15 травня 2017 року 
у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт неналежного виконання ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу та наявність заборгованості, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ «Альянс» 3 % річних.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Батріс» до ТОВ «Альянс» про стягнення заборгованості скасовано, провадження за цими вимогами закрито, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 15 травня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд, зокрема вказав, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, ав розрахунках позивача не відображено, на які періоди віднесені переплати, тому неможливо встановити наявність та періоди прострочення.
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2017 року в частині позовних вимог 
ТОВ «Батріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, справу 
в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не 
є підставою для відмови в позові.
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року рішення Червонозаводського суду міста Харкова від 15 травня 2017 року скасовано, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю  «Батріс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Батріс» 16 256,09 грн, з яких: штраф за несвоєчасне внесення платежів відповідно до абзацу 1 пункту 6.2. статті 6 договору купівлі-продажу машиномісця від 28 березня 2013 року за період з 11 жовтня 2015 року по 23 березня 2016 року у розмірі 12 134,98 грн; інфляційні витрати за договором купівлі-продажу машиномісця від 28 березня 2013 року за період з 11 жовтня 2015 року по 23 березня 2016 року у розмірі 
2 509,46 грн; 3 % річних за договором купівлі-продажу машиномісця від 
28 березня 2013 року за період з 02 липня 2015 року по 23 березня 2016 року 
у розмірі 1 611,65 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто 
з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Батріс» судовий збір у розмірі 
1 060,95 грн.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що загальна сума, яка сплачена відповідачем за договором від 28 березня 2013 року за машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташовано в цокольному поверсі житлового будинку літ. «А-10-18» на АДРЕСА_1 , становить 269 390,20 грн. Тобто вартість машиномісця, визначена у пункті 2.1. договору, сплачена відповідачем 
у встановлені договором строки в повному обсязі. Тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 237 712,36 грн. 
Разом з тим зазначені платежі сплачувалися відповідачем у порушення вимог пункту 2.3. зазначеного договору, яким сторонами погоджено графік платежів. Тому стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають штраф за несвоєчасне внесення платежів відповідно до абзацу 1 пункту 6.2. статті 
6 договору, інфляційні витрати, а також 3% річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України. Доказів порушення ОСОБА_1 пункту 3.2.3. договору щодо прострочення покупцем оплати ціни машиномісця більше ніж на 30 календарних днів позивачем суду не надано, а тому відсутні підстави для стягнення штрафу 
у розмірі 40% від суми договору.
Аргументи учасників справи
27 березня 2020 року ТОВ «Батріс» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 759/19101/15-ц, від 14 березня 2018 року у справі № 191/4771/16-ц про те, що висновки (вказівки), що містяться в постанові суду касаційної інстанції, 
є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, але апеляційний суд у мотивувальній частині рішення не навів оцінки даним про встановлені ним обставини, що мають значення для справи, зокрема, що стосується основної заборгованості по сплаті за договором купівлі машиномісця та розрахунків, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Апеляційний суд не врахував висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 16 жовтня 2019 року у цій справі, в якому зазначено, що відповідач не 
у повному обсязі виконала взяті на себе зобов`язання за договором в частині оплати ціни машиномісця відповідно до графіку платежів, несплаченою залишилась заборгованість у розмірі еквівалентному 8 997,44 дол. США, що становить 237 712,36 грн.
Укладеним сторонами договором передбачено дві форми розрахунку: перша 
у випадку повного розрахунку у встановлену в договорі дату (пункт 2.1 договору), друга з розстроченням платежів за відповідним графіком з чіткою прив`язкою гривневого платежу до еквіваленту в доларах США. Суд апеляційної інстанції неправильно зробив висновок щодо фіксації курсу валют на кінець дня 27 березня 2013 року, оскільки відповідач не сплатив суму за договором одним платежем відповідно до пункту 2.1 договору, а скористався погодженим графіком платежів відповідно до пунктів 2.2, 2.3 договору, то курс валют встановлюється на кінець дня останнього чергового платежу - 27 березня 
2016 року.
Судом неправильно розтлумачено пункти договору та їх зв`язки, штраф у розмірі 40% від суми договору має застосування за прострочення оплати ціни машиномісця, а прострочення сплати ціни судом було встановлено, отже штраф 40% повинен також бути задоволений. В матеріалах справи знаходиться розрахунок - додаток до додаткових пояснень позивача від 14 серпня 2017 року, з якого вбачається, що відповідачем внесені платежі з порушенням умов договору по сплаті платежів, що спростовує висновок суду про ненадання позивачем доказів порушення відповідачем пункту 3.2.3. договору. Апеляційним судом не враховано, що відповідачем неодноразово прострочувався строк оплати ціни машиномісця більше ніж на 30 календарних днів протягом 2015 та 2016 років і на цій підставі позивачем застосовано штраф за прострочення виконання зобов`язання, встановлений пунктом 3.2.3 договору. 
Апеляційним судом задоволено позовну вимогу стягнення штрафу, інфляційні витрати та  3% річних, однак стягнуто суми не в повному розмірі, які не були обґрунтовані судом, зазначений інший період стягнення штрафу з 11 жовтня 2015 року по 23 березня 2016 року.
Зміст касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Батріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.
У травні 2020 року представник ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що вказане рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначено, що наведені 
у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (апеляційний суд не врахував висновку щодо застосування висновку наведеного у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у даній справі, відповідно до якого суд зазначив, що відповідач не у повному обсязі виконала зобов`язання з оплати вартості машиномісця, чим порушив положення статей 411 ч.5 та частини 1 статті 417 ЦПК України щодо обов`язковості висновків суду касаційної інстанції для суді першої та апеляційної інстанції; суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 
2018 року у справі № 759/19101/15-ц та від 14 березня 2018 року у справі 
№ 191/4771/16-ц).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані 
у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбаченихпунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
12 листопада 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Суди встановили, що 28 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Батріс» укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу машиномісця 
№ НОМЕР_1 , загальною площею 15,8 кв. м, яке розташовано в цокольному поверсі житлового будинку літ. «А-10-18» на АДРЕСА_1 .
Пунктом 2.1 зазначеного договору визначено, що покупець зобов`язаний сплатити за машиномісце ціну, що на день остаточного розрахунку між сторонами цього договору має бути еквівалентна 33 000 дол. США за курсом продажу, що склався на міжбанківському валютному ринку України на кінець дня, що передує дню укладання договору купівлі-продажу машиномісця.
Пункт 2.1 Договору деталізовано у п. 2.1.1., з якого вбачається, що на момент передачі Покупцю у власність машиномісця, сплачена сума грошових коштів за машиномісце повинна становити не менше ніж 268 884 грн.
Згідно з пунктом 2.2 договору сторони дійшли згоди, що повна сплата ціни машиномісця здійснюється покупцем шляхом внесення грошових коштів на поточний рахунок продавця у національній валюті України відповідно до графіку платежів, зазначеному в пункті 2.3 договору, сума чергового платежу повинна бути сплачена за курсом продажу доларів США, що склалася на міжбанківському валютному ринку України на кінець дня, що передує дню сплати покупцем чергового платежу.  
Графіком погоджена сплата платежів протягом трьох років (2013-2016 роки), згідно з яким ОСОБА_1 має сплатити перший платіж 28 березня 2013 року 
у розмірі 9 900,00 дол. США, а в подальшому сплачувати рівними частинами по 642,00 дол. США й останній платіж до 28 березня 2016 року у розмірі 630,00 дол. США.
Підставами виникнення права власності у покупця є повна сплата покупцем ціни машиномісця, що зазначена у пункті 2.1 цього договору (еквівалент 33 000,00 дол. США), підписання сторонами акту приймання-передачі у власність машиномісця та державна реєстрація цього договору (пункт 2.5 договору).
Пунктом 3.2.3. договору купівлі-продажу визначено, що у разі прострочення покупцем оплати ціни машиномісця більше, ніж на 30 календарних днів, він сплачує продавцю штраф у розмірі 40 % від суми договору. 
Згідно з абзацем 1 пункту 6.2 статті 6 договору у разі прострочення по сплаті платежів за машиномісце на термін більше ніж 15 календарних днів покупець сплачує штраф у розмірі 0,1 % від загальної вартості суми платежів за кожен день прострочення.
Також апеляційним судом встановлено, що 28 березня 2013 року між сторонами було укладено два договори купівлі-продажу машиномісця - № НОМЕР_1 та НОМЕР_2. За умовами цих договорів машиномісця мають однакову вартість, умови договорів в частині ціни та порядку розрахунків є ідентичними, оплата за ними здійснювалась загальними платежами.
Загальна сума, яка сплачена відповідачкою за договором від 28 березня 
2013 року за машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташовано в цокольному поверсі житлового будинку літ. «А-10-18» на АДРЕСА_1 , - становить 269 390,20 грн.
30 березня 2016 року ТОВ «Батріс» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу про виконання умов договору, відповідно до якої вимагало сплатити заборгованість з оплати машиномісця у розмірі, еквівалентному 8 997,44 дол. США за курсом продажу доларів США, що склалися на міжбанківському валютному ринку України на кінець дня 29 березня 2016 року, а саме: 237 712,36 грн, а також штраф у розмірі, еквівалентному 13 200,00 дол. США, що становить 348 744,00 грн.
Позиція Верховного Суду
У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений 
у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не 
є подібними, то касаційне провадження закривається.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі (є аналогічними) предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц (провадження № 14-285цс18), від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).
У справі, що переглядається, предметом позову є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу машиномісця, штрафу, пені, інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку з простроченням платежів.Підстави позову: неналежне виконання відповідачем взятих на себе за договором купівлі-продажу грошових зобов`язань. Суди встановили, що між сторонами існує розбіжність у тлумаченні пунктів договору купівлі-продажу щодо порядку розрахунків та визначення ціни машиномісця. Зміст оскарженого судового рішення свідчить, що суд апеляційної інстанції надав оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості 
у сукупності з іншими доказами у справі, за наслідком чого зробив висновок, що платежі на виконання умов укладеного договору купівлі-продажу від 28 березня 2013 року сплачувалися відповідачем у порушення вимог пункту 2.3. договору купівлі-продажу, яким сторонами погоджено графік платежів, тому стягнув 
з відповідача на користь позивача штраф за несвоєчасне внесення платежів відповідно до абзацу 1 пункту 6.2. статті 6 договору, інфляційні витрати та 3 % річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України. Обставин порушення ОСОБА_1 пункту 3.2.3. договору апеляційний суд не встановив, зазначивши на ненадання таких доказів позивачем.
У постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 759/19101/15-ц та від 14 березня 2018 року у справі № 191/4771/16-ц предметом позову є стягнення кредитної заборгованості. Підстави позову: неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. 
У справі № 759/19101/15-ц Верховний суд вказав, що встановивши, що зміна відсоткової ставки проведена Банком з порушенням умов договору, суди не вирішили питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з попередньої відсоткової ставки. посилання судів на те, що вони не мають повноважень визначати розмір заборгованості, 
є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій порушили вищенаведені норми процесуального права та не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунок заборгованості позивача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості ОСОБА_4 перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалені в справі судові рішення слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
У справі № 191/4771/16-ц Верховний суд вказав, що при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням вартості отриманого останніми майна. Встановлюючи розмір кредитної заборгованості, суд першої інстанції встановив наявні у справі суперечності. Так, у позові зазначено, що заборгованість спадкодавця станом на дату смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 складає 5 995 грн 56 коп., хоча вказане суперечить розрахунку заборгованості наданому позивачем станом на 31 березня 2016 року, де залишок заборгованості у розмірі 5 995 грн 56 коп. розраховано станом на 
31 березня 2016 року. Банк надав розрахунок заборгованості за кредитом саме на день смерті позичальника, ІНФОРМАЦІЯ_1 - 6 704 грн 91 коп., а вказана 
у подальшому інша сума виникла, тому що кредит після смерті позичальника частково був погашений. … судами сторонам у встановленому законом порядку не було роз`яснено можливість заявлення клопотання про витребування спадкової справи, не з`ясовано вартість майна, отриманого у спадщину, не встановлено та не визначено розмір заборгованості станом на дату смерті боржника.
В зазначених постановах Верховного Суду зроблений висновок, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. 
Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені 
у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 759/19101/15-ц та від 14 березня 2018 року у справі № 191/4771/16-ц та на які містяться посилання у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не 
є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 759/19101/15-ц та від 
14 березня 2018 року у справі № 191/4771/16-ц,на які посилався ТОВ «Батріс» 
у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадженняз цієї підстави. Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що судом порушено норми процесуального права (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Батріс» на постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 646/4575/16-ц.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                              Н. О. Антоненко
 
  І. О. Дундар
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
  М. М. Русинчук