ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2021 року          м.Дніпро         Справа №  904/4472/20
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань 207
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді        Березкіної О.В. (доповідач),
                     суддів   Дарміна М.О., Іванова О.Г.
при секретарі судового засідання Ковзикові В.Ю.   
Представники сторін:
від позивача: Франскевич Ю.І., ордер серії ДП №2717/024  від 30.09.2019 р.,  адвокат;
від позивача: Доненко В.В., ордер серії ДП №2717/007  від 20.05.2019 р.,  адвокат;
від відповідача: Барков С.Є., довіреність №144/12  від 31.12.2020 р.,  адвокат;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу      Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест"
на рішення          Господарського суду  Дніпропетровської області  від 17.11.2020р. (повний текст складено 30.11.2020р.)
у справі          № 904/4472/20 (суддя -  Ліпинський О.В.,  м. Дніпро)
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест", м. Кривий Ріг
до          Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг
про          стягнення неустойки в розмірі 106 804 903,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю “ДВС-Інвест” звернувся до Приватного акціонерного товариства “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” з позовною заявою, в якій з урахуванням поданих уточнень (том 2, а.с. 169, 170), просив  стягнути неустойку за прострочення повернення орендованого майна, переданого Відповідачу згідно умов Договору оренди № 912 від 01.11.2016 року, в сумі 106 804          903,30 грн., яка розрахована за період прострочення з 06.07.2018 року по 03.08.2020 року.
Рішенням   Господарського суду Дніпропетровської  області від 17.11.2020р. позовні вимоги задоволено частково. 
Cуд стягнув  з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" неустойку за прострочення повернення орендованого майна в сумі 2 224 970,09 грн. за період  з  06.07.2018 по 24.07.2018, витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 326,17 грн. 
В решті позову  суд відмовив.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" звернувся  з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2020р. в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" неустойки за прострочення повернення орендованого майна за період з 25.07.2018р. по 03.08.2020р. та задовольнити позовні вимоги в загальному розмірі 106 804 903,30 грн., стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані із розглядом справи в судах першої та апеляційної інстанцій.
В обґрунтування своєї скарги  апелянт посилається на  те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права щодо обставин, які не підлягають доказуванню в даній справі відповідно до п. 4 ст. 75 ГПК України, оскільки підставою позову є виключно розрахунок нового періоду нарахування неустойки відповідно до ч. 3 ст. 785 ЦК України, нарахованої за період з 06.07.2018р. по 03.08.2020р., який не охоплений постановою Верховного Суду у справі № 904/3315/18 при ідентичності встановлених обставин та нормативного обґрунтування.
При цьому, питання стягнення відшкодування вартості відповідно до п. 5.9. договору, тлумачення такого відшкодування та питання повернення майна з оренди не були предметом цього позову та не мали бути додатково встановлені судом, оскільки ці питання є вирішеними, а рішення з цих питань ніким не скасовані та є обов`язковими для виконання.
Апелянт не погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно моменту та способу реалізації позивачем свого права на відшкодування вартості майна, переданого в оренду, - в момент та у формі подання позовної заяви до суду у справі № 904/3315/18, яке відбулось 24.07.2018р. 
Звернення позивача із позовом до суду 24.07.2018р. є виключно реалізацією позивачем своїх процесуальних прав, а наявність відповідних підстав такого звернення було перевірено господарським судом у справі № 904/3315/18. Факт звернення позивача 24.07.2018р. з позовом до суду у справі № 904/3315/18 не може свідчити про втрату орендодавцем правомочностей власника такого майна. З преюдиційно встановлених у справі № 904/3315/18 обставин чітко вбачається, що ТОВ "ДВС-Інвест" реалізувало своє право на відшкодування вартості орендного майна в момент, в порядку та у спосіб, прямо визначений сторонами в п. 5.9. договору - шляхом складання відповідних актів щодо кожного неповернутого/повернутого з порушенням строків двигуна та передання таких актів разом орендарю - ПрАТ "ПівнГЗК" задовго до 24.07.2018р. (дати звернення із позовом у справі          № 904/3315/18), яку суд помилково визначив датою реалізації відповідного права. Зазначення судом першої інстанції в рішенні, що позивач реалізував своє право на відшкодування вартості двигунів в момент подання позову 24.07.2018р., а не в момент направлення відповідачу актів із супровідним листом 22.02.2018р. - пряме порушення принципу заборони перегляду фактів та правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу.
Також апелянт звертає увагу на те, що самовільно інтерпретуючи висновки Верховного Суду у справі № 925/204/19, місцевий господарський суд в рішенні від 17.11.2020р. посилається на судову практику, викладену щодо можливо, схожих, але зовсім не ідентичних правовідносин між сторонами спору, порівняно з тими правовідносинами, що склались між сторонами справи   № 904/4472/20. Судові рішення у справах № 904/4472/20 та № 925/204/19 не є рішеннями з подібних правовідносин.
З урахуванням повернення відповідачем орендованого майна лише 03.08.2018р., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі майна з оренди, беручи до уваги встановлення всіх інших істотних обставин преюдиційними висновками у справах № 904/3315/18, № 904/8521/17, № 160/2675/20, № 212/5842/18 місцевий господарський суд не мав процесуальних прав переоцінювати зміст правовідносин між сторонами за договором та наслідки дій/бездіяльності сторін.
Суд першої інстанції мав при винесенні рішення застосувати норми ст. 185 Податкового кодексу України. Послуги з оренди двигунів за договором були об`єктом оподаткування – податком на додану вартість. Положення ч. 2 ст. 785 ЦК України не містять жодних обмежень щодо стягнення з наймача у випадку порушення ним вимог повернення орендованого майна повної суми орендної плати в подвійному розмірі, включаючи передбачені чинним законодавством України податки та збори.
          Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставами для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2020р. в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" неустойки за прострочення повернення орендованого майна за період з 25.07.2018р. по 03.08.2020р. в загальній сумі 106 804 903,30 грн.
  Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВС-Інвест" -  задоволено частково. 
          Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2020р. у справі             № 904/4472/20 в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасовано. 
Прийнято в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Абзац другий резолютивної частини рішення Господарського суду Дніпропетровської  області від 17.11.2020р. у справі № 904/4472/20 викладено  в наступній редакції:
"Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВС-Інвест"   неустойку за прострочення повернення орендованого майна в сумі 89 004 086,08 грн., витрати зі сплати судового збору в сумі 613 083,33 грн.".
          Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, код ЄДРПОУ 00191023) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВС-Інвест"  (50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Поштовий, буд. 1, офіс 431, код ЄДРПОУ 40032310) витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 919 625,00 грн.  
          Постановою Верховного Суду у складі  колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.07.2021року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021року залишено без задоволення. 
Касаційні скарги приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021, на додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2020  та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021  - задоволено частково.
          Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021,  додаткове рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2020  та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 за наслідками   перегляду додаткового рішення господарського суду Дніпропетровської області  у справі   № 904/4472/20 - скасовано. 
          Справу передано на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду.
Задовольняючи  касаційну скаргу   приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", Верховний Суд   зазначив, що висновки суду апеляційної інстанції в частині наявності підстав для нарахування позивачем неустойки відповідачу за прострочення повернення орендованого майна за період з 06.07.2018 по 03.08.2020   є передчасними, оскільки  суд апеляційної інстанції не  встановив з посиланням на встановлені обставини справи підтверджені відповідними доказами наявність вини (умислу або необережності) Комбінату з несвоєчасного повернення орендованого майна за період з 06.07.2018 по 03.08.2020. Тобто, частково задовольняючи позовні вимоги зі справи,  суд апеляційної інстанції не встановив обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. 
Відмовляючи у задоволенні касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест", Верховний Суд зазначив, що виходячи з аналізу частини другої статті  785 ЦК України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.  Тому при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за несвоєчасне повернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
          Крім того, щодо касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" Верховний Суд  зазначив, що  при прийнятті постанови у цій справі судом апеляційної інстанції не було переглянуті преюдиційні висновки Верховного Суду зроблені у постанові від 24.10.2020 у справі № 904/3315/18, а лише було здійснено перерахунок заявленої позивачем розміру неустойки за прострочення повернення орендованого майна за період з 06.07.2018 по 03.08.2020 з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного  господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі   № 916/1319/19. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.08.2021 року розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест" призначено у судовому засіданні на 05.10.2021 року на 09:30 год. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал судових засідань №207 колегією суддів у складі: головуючий  суддя-доповідач Березкіна О.В., судді Іванов О.Г., Дармін М.А.
В судовому  засіданні 05.10.2021року  сторони надали свої пояснення  щодо суті  спору,  позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та  задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача в судових засіданнях заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні  05.10.2021року    було оголошено перерву до 25.10.2021року до 15.30.
25.10.2021 року  до суду  надійшло клопотання представника  позивача -  ТОВ «ДВС-Інвест», адвоката Доненко В.В. про  відкладення розгляду  справи на іншу дату, у межах строку, встановленого  ГПК України та визнання  поважними причини неявки  представників ТОВ « ДВС –Інвест» у судове засідання.
Дане клопотання обґрунтовано тим, що  25 жовтня 2021 року представникам ТОВ         « ДВС-Інвест» стало відомо про те, що особі, з якою вони мали  безпосередній контакт 22.10.2021 року, було діагностовано  захворювання на  COVID-19, що є поважною причиною   неможливості їх  явки в судове засідання,  та  їх бажання взяти участь в судовому засіданні з метою надання пояснень,  спростування   аргументів відповідача, тощо.
Разом  із  клопотанням про відкладення  розгляду справ,   позивач надав клопотання  на  ознайомлення з матеріалами справи, оскільки  ТОВ « ДВС-Інвест» станом на 25.10.2021 року  не отримав від відповідача жодних додаткових пояснень, поданих за результатами  судового засідання  від 05.10.2021 року.
Колегія суддів вважає, що дані клопотання  не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої   Законом України від 17.07.1997 року  №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
  Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
 Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини  від 08.11.2005  року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року  у справі "Красношапка проти України").
Так, з матеріалів справи  вбачається, що  у даній справі, після повернення справи на новий  розгляд, відбулось 2 засідання,  в яких брали участь представники сторін, які надавали пояснення з приводу   предмету спору,  надавали суду письмові пояснення   з метою доведення своєї позції та спростування позиції контрагента. 
Судове засідання  25.10.2021 року  продовжено після перерви, оголошеної 05.10.2021 року,  в якому приймали участь два представника позивача, які   висловили свої доводи та міркування з приводу поданої апеляційної скарги, явка представників в судове засідання 25.10.2021 року обов`язковою не визнавалась.
Суд апеляційної інстанції з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності  учасників провадження у справі. 
 Таким чином, зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених   ст.  42 ГПК  України, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
Щодо  ознайомлення з матеріалами справ, колегія суддів зауважує, що  представники  позивача -  адвокат Доненко В.В.  та  Франскевич Ю.І. брали участь  у розгляді даної справи  з  моменту звернення  із позовом до суду  у серпні 2020 року,  супроводжували розгляд даної справи у всіх судових інстанціях, та неодноразово  знайомились з матеріалами  справи, зокрема востаннє,  03.09.2021 року.
Додаткові   письмові пояснення  відповідача, на  ознайомлення з якими  25.10.2021 року    представникам позивача подана  відповідна  заява,   були спрямовані на адресу  позивача  цінним листом з описом вкладення  експресс поштою 04.10.2021 року, та згідно трекінгу № 500270425319  дане відправлення  07.10.2021 року   надійшло до точки видачі, 21.10.2021  року повернуто відправнику за закінченням терміну  зберігання.
Тобто,  з означеного вбачається певне зловживання  позивачем  в реалізації  своїх прав та обов`язків   сторони у справі. Крім того, сам факт подачі заяви про  ознайомлення з матеріалами справи 25.10.2021року, тобто у день, коли  призначено судове засідання, а не завчасно, свідчить про свідоме  бажання сторони  ухилитись від  продовження розгляду справи,  а тому, колегія суддів  не вважає  підстав для задоволення  клопотання.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін,  перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ТОВ “ДВС-Інвест”  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, 01.11.2016 року між ТОВ “ДВС-Інвест” (орендодавець) та ПАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” (орендар) було укладено договір оренди майна № 912, згідно умов якого орендодавець зобов`язався передати, а орендар прийняти в строкове платне користування майно – двигуни внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С, далі двигуни, які належать Позивачу, по Акту приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору, для здійснення діяльності, передбаченої його Статутом.
На виконання умов Договору Позивач передав, а Відповідач прийняв в оренду  п`ятнадцять двигунів марки  CUMMINS КТА-50С з наступними заводськими номерами: 33115354, 33137880, 33158597, 33141611, 33122659, 33110691, 33104768, 33137080, 33129428, 33147815, 33120109, 3049291, 33152740, 33135574, 33140835, які введено в експлуатацію спільними актами сторін.
В процесі виконання умов договору, Відповідач, користуючись своїм правом передбаченим Договору, повідомив Позивача про зменшення кількості орендованих двигунів та намір здійснити повернення двигунів марки CUMMINS КТА-50С з наступними заводськими номерами: 33120109, 3049291, 33104768. Позивач проти повернення двигунів з оренди не заперечував, про що письмово повідомив Відповідача.
Зазначені вище обставини, встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/8521/17 від 30.11.2017 року, у спорі між ТОВ “ДВС-Інвест” та ПАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат”, яке залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій та набрало законної сили 12.02.2018 року.
Крім наведених вище обставин, у справі № 904/8521/17 судом встановлено, що відмовившись від користування частиною майна, Відповідач його повернення в установленому договором порядку не здійснив, чим порушив свої договірні зобов`язання, та позбавив Позивача можливості отримувати доходи від належного йому майна. Також, суд встановив, що Відповідач допустив порушення своїх договірних зобов`язань в частині сплати орендних платежів за користування орендованим майном протягом липня-серпня 2017 року, внаслідок чого, виникла заборгованість у розмірі 1   543  395,45 грн. 
З урахуванням наведених обставин, суд задовольнив вимоги ТОВ “ДВС-Інвест”, розірвав укладений сторонами договір оренди майна № 912 від 01.11.2016 року та зобов`язав ПАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” повернути в порядку визначеному умовами Договору (шляхом передачі майна власними силами та за свій рахунок з оформленням акту приймання-передачі, оформленого датою фактичної передачі на території Позивача з оформленням товарно-транспортної накладної та акту виводу з експлуатації) укомплектоване технічними приладами для подальшого використання обладнання, яке було передано в оренду відповідно до Договору: двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_1 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_2 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_3 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_4 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_5 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_6 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_7 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_8 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_9 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_10 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_11 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_12 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_13 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_14 ; двигун внутрішнього згорання CUMMINS КТА-50С заводський № НОМЕР_15 .
23.02.2018 року на виконання рішення суду у справі № 904/8521/17 видано накази.
19.03.2018 Тернівським ВДВС м. Кривий Ріг відкрито виконавче провадження                      № 56011451 з виконання наказу суду в зазначеній справі.
Фактичне повернення Відповідачем орендованого майна відбулося 03.08.2020 року, що підтверджується доданими у справу актами приймання-передачі майна з оренди.
Звертаючись 14.08.2020 року до Приватного акціонерного товариства “Північний гірничо-збагачувальний комбінат”  із позовом про стягнення неустойки за прострочення повернення орендованого майна, переданого Відповідачу згідно умов Договору оренди             № 912 від 01.11.2016 року, в сумі 106 804 903,30 грн., яка розрахована за період прострочення з 06.07.2018 року по 03.08.2020 року , позивач -   Товариство з обмеженою відповідальністю “ДВС-Інвест”  посилався на  те, що відповідач не повернув орендоване майно з оренди  у відповідності до умов договору та рішень судів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, господарський суд першої інстанції  виходив  з того, що  на користь позивача підлягає стягненню  неустойка за прострочення повернення орендованого майна в сумі 2 224   970,09 грн., яка розрахована за період прострочення з 06.07.2018 року по 24.07.2018 року без урахування ПДВ, оскільки згідно вимог податкового законодавства, штрафні санкції не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
Відмовляючи у стягненні  неустойки за період з 25.07.2018 року по 03.08.2020 року, господарський суд першої інстанції виходив з того, що  з реалізацією свого права на відшкодування вартості втраченого майна, Позивач втратив право вимагати його повернення в натурі, та відповідно втратив право на стягнення неустойки, пов`язаної з неповерненням такого майна.
          Колегія суддів  погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як  вбачається  з матеріалів справи,  рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2018 року у справі № 904/3315/18 стягнуто з відповідача - ПАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” на користь  позивача - ТОВ “ДВС-Інвест”  неустойку за несвоєчасне повернення орендованих двигунів за період із 08.01.2018 по 29.05.2018 в сумі 16            492 224,54 грн., вартість неповернутих двигунів в сумі  67    416 856,65 грн., а також, штраф у розмірі 1  429 680,00 грн., в решті позову відмовлено.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2019 року  рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог шляхом стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасно повернуті двигуни  в сумі 19    790 669,45 грн., тобто,  з урахуванням суми ПДВ (16   492          224,54 + 3 298 444,91 = 19 790 669,45). 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.10.2019 року, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2019 у справі № 904/3315/18 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 67 416 856,65 грн. вартості неповернутих двигунів та 1 429 680,00 грн. штрафу. У відповідній частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2018 залишено без змін.
          Постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення     19 790 669,45 грн. неустойки за несвоєчасно повернуті двигуни скасовано та прийнято у відповідній частині нове рішення про стягнення з ПрАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” на користь ТОВ “ДВС-ІНВЕСТ” 24 949 022,17 грн. неустойки за несвоєчасно повернуті двигуни за період з 08.01.2018 по 05.07.2018 року.
Таким  чином,  вбачається,  що   судовим рішенням у справі № 904/3315/18  на користь позивача стягнуто:
-           67     416 856,65 грн. - вартість неповернутих двигунів, 
         -1  429 680,00 грн. – штрафу
-           24 949 022,17 грн. неустойки за несвоєчасно повернуті двигуни за період з 08.01.2018
по 05.07.2018 року.
Усього, 93 795 558,82 грн.
Відповідно до статті статті 785 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. 
Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. 
Як встановлено  судом першої інстанції і   вищенаведеними  судовими рішеннями, які набрали законної чинності,   договір оренди було розірвано  між сторонами, зобов`язано відповідача повернути позивачу  об`єкти оренди,  які були повернуті за актом приймання-передачі  лише  03.08.2020  року.
За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом. 
Цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України. 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Отже, відповідно до статті 614 ЦК України для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. 
Наведений правовий висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі   № 910/11131/19. 
Переглядаючи справу № 904/4472/20, Верховний Суд зазначив, що приймаючи рішення зі справи, суд апеляційної інстанції не  встановив з посиланням на встановлені обставини справи, підтверджені відповідними доказами наявність вини (умислу або необережності) ПАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” з несвоєчасного повернення орендованого майна за період з 06.07.2018 по 03.08.2020, не встановив обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. 
          Оцінюючи  наявність вини ПАТ “Північний гірничо-збагачувальний комбінат”  у неповерненні  орендованого майна  та  існування обставин, які  унеможливлювали   таке повернення, колегія суддів враховує наступне.
          Як  вбачається з матеріалів справи,  у межах справи № 904/8521/17 позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання Відповідача повернути орендоване майно, яка була задоволена судом в межах справи № 904/8521/17.
Виходячи з обставин невиконання Відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого майна, 24.07.2018 року Позивач звернувся з позовом у межах справи № 904/3315/18, яким в тому числі вимагав стягнення неустойки за час прострочення повернення орендованого майна в період з 08.01.2018 по 05.07.2018 ( дату звернення до суду)  та стягнення з Відповідача вартості неповернутого майна в сумі 67 416 856,65 грн., обґрунтовуючи свій позов обставинами, які фактично виключають можливість повернення саме того індивідуально визначеного майна, яке було передано Відповідачу в оренду - зміни первинних номерів переданих в оренду двигунів,  що  свідчить про порушення індивідуальної визначеності об`єктів оренди, та унеможливлює їх повернення позивачу.
Згідно із приписами ч. 5 ст. 226 ГК України, у разі невиконання зобов`язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов`язаної сторони              або вимагати відшкодування останньою збитків.
Так, зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є невиконання зобов`язаною стороною свого зобов`язання про передачу управненій стороні індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками). У випадку настання такої умови, управнена сторона має право діяти альтернативно: або вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов`язаної сторони, або вимагати відшкодування останньою збитків (аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду по справі № 925/204/19 від 27.04.2020).
Як вище встановлено судом, у зв`язку з неповернення Відповідачем орендованого майна після припинення договору, Позивач вимагав повернення індивідуально визначених речей (об`єкта оренди), та навіть отримав позитивне для себе судове рішення (рішення у справі № 904/8521/17). 
Однак, внаслідок неодержання фактичного задоволення своїх вимог, вважаючи неможливим відібрання на свою користь саме того індивідуально визначеного майна, яке було передано Відповідачу в оренду, 24.07.2018 року Позивач звернувся з новим позовом до суду (справа № 904/3315/18), яким реалізував своє альтернативне право на відшкодування збитків у вигляді вартості втраченого майна, який у відповідній частині задоволено судом в повному обсязі.
У п. 96  постанови Верховного Суду у справі № 904/3315/18, зазначено, що  висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позову в частині  стягнення вартості  неповернутих двигунів є правомірним, таким, що відповідає  встановленим обставинам  справи.
На виконання  рішення   суду у справі № 904/3315/18 на підставі платіжних доручень      № 6,7 від 27.11.2029 року та № 4 від  29.11.2019 року   відповідачем було сплачено на користь позивача  67 416 856,65 грн .(57 916 807,66 грн., 27 750,86 грн., 25 598 376,93 грн.          ( а.с. 163-165 т. 2).
14 серпня  2020 року   позивач – ТОВ « ДВС-Інвест»  знов звернувся до суду із вимогою про стягнення неустойки  за ч.2 ст. 785 ЦК України за період, не охвачений  рішенням суду у справі № 904/3315/18, тобто, з 06.07.2018 по 03.08.2020.
Проте,  оскільки позивач  реалізував своє право на відшкодування вартості втраченого майна, що встановлено вищенаведеним судовим  рішенням,  колегія суддів  вважає правильними висновки   суду першої  інстанції  про те, що Позивач втратив право вимагати його повернення в натурі, та відповідно втратив право на стягнення неустойки, пов`язаної з неповерненням такого майна за   період з 25.07.2018 року по 03.08.2020 року, тобто,   з дати  звернення  позивача із позовом про стягнення  збитків у  вигляді вартості  неповернутих двигунів.
Вирішуючи питання  щодо того, чи мав можливість відповідач передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав, колегія суддів враховує наступне.
Так, постановою  прокурора Криворізької  місцевої прокуратури № 2   від 16.04.2018 року орендоване майно- спірні двигуни  визнано речовими доказами, а  ухвалою  Апеляційного  суду Дніпропетровської області  від 30.05.2018 року накладено   арешт   із забороною відчуження, розпорядження  та користування  на зазначені двигуни. 
Відповідно до акту державного виконавця від  18.04.2018 року,  на  виконання рішення суду у справі № 904/8521/17 державним виконавцем у присутності представника  Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»   за місцем знаходження  позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВС-Інвест» були  доставлені  об`єкти оренди для повернення, проте   позивач  не надав доступ  до свого складського  приміщення ( а.с. 161 т.2).
Таким чином вбачається,  що  відповідач вживав заходи щодо   повернення  двигунів   позивачу.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичний особі, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливості конфіскації майна.
          Відповідно до статті  174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Таким чином, внаслідок  відмови  позивача   отримати   орендоване майно, про що свідчить акт  державного виконавця  від 18.04.2018 року,   подальшого накладення арешту на спірні двигуни, вони не знаходились в користуванні/розпорядженні відповідача,  і  це мало наслідком неможливість  здійснення будь-яких дій щодо  даного майна  зі сторони  відповідача, у тому числі,   повернення відповідачем позивачу спірних двигунів, матеріали справи не містять доказів фактичного користування відповідачем зазначеними  двигунами  у спірний період,  а тому   дані обставини  унеможливлюють застосування до орендаря наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України.
При цьому, посилання  позивача на   те, що   у справі № 904/3315/18,   в   межах якої стягнута  пеня  за період  з 30.05.2018 по 05.07.2018 року,  зроблено  преюдиційний висновок  про те, що саме недобросовісна поведінка відповідача як учасника ділового обороту, порушує право орендодавця, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на наступне. 
Так, преюдиціальність – це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №902/201/19,      постанова КГС ВС від 15.10.2019 по справі №908/1090/18).
Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10.10.2019 по справі №910/2164/18,          постанова КГС ВС від 08.07.2019 по справі №908/156/18).
Оскільки  у межах  справи  № 904/3315/18  досліджувались обставини  щодо правомірності нарахування  неустойки  за прострочення  повернення орендованого майна  з 08.01.2018 року по 05.07.2018 року, а  у справі № 904/4472/20   предметом спору є стягнення   подвійної неустойки  за період  з 06.07.2018 року по  03.08.2020 року, тобто, за період,  після ухвалення  судового рішення, то дане рішення не є преюдиційним.
Колегія суддів вважає,  що  з матеріалів справи №  904/ 4472/20  не вбачається доведеність вини відповідача у  неповерненні двигунів після  ухвалення  рішення у справі          № 904/3315/18, яким було стягнуто вартість неповернутого майна, та з урахуванням   застосованих у межах кримінального провадження арешту та заборон на  користування спірним майном. 
При цьому, у контексті добросовісної поведінки учасника господарських правовідносин, колегія суддів  зазначає,  що     позивач    не  скористався своїм правом власника майна на   оскарження  постанов   правоохоронних органів  щодо  зняття  арешту  з належного йому майна  та  передачі  цього майна на зберігання власнику  у 2018 році.
Натомість, з матеріалів справи  вбачається, що 23.04.2020 року   постановою  прокурора Криворізької місцевої  прокуратури  № 2  визначено місце зберігання  речових доказів та передачу їх  на відповідальне зберігання власнику – ТОВ « ДВС-Інвест», та лише  17.06.2020 року   позивач – ТОВ «ДВС-Інвест»  звернувся  із клопотанням  про скасування арешту, який було  скасовано ухвалою слідчого судді  Жовтневого  районного суду міста Кривий Ріг  25.06.2020 року.
З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає правильними висновки суду  першої інстанції про те, що  вимоги Позивача підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з Відповідача неустойки за прострочення повернення орендованого майна, в сумі 2     224 970,09 грн., яка розрахована за період прострочення з 06.07.2018 року по 24.07.2018 року.
До такого  висновку колегія суддів  дійшла  також з  огляду на загальні засади цивільного судочинства, якими є справедливість, добросовісність  та розумність ( ст. 3 ЦК України).
Статтею  509 ЦК України  передбачено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Як вбачається з матеріалів справи (з урахуванням Додаткової угоди до договору) в оренду позивачем були передані  15 двигунів,  орієнтовна ціна  договору – 32  305 852,80 грн.
Пунктом 5.9 договору  визначено, що  розмір відшкодування за втрачений, знищений, згорілий, зіпсований - не придатний для подальшого використання за призначенням, не повернений, повернений із порушення строків повернення, вказаних у п. 2.4 вищезазначених договорів, за один двигун становить 170 000 доларів США без ПДВ. 
Рішенням судів у  справі № 904/3315/18 на користь позивача з відповідача стягнуто:
-           67   416 856,65 грн. - вартість неповернутих двигунів ( еквівалент 2 550 000 доларів США), 
       -           1  429 680,00 грн. – штрафу
-           24 949 022,17 грн. неустойки за несвоєчасно повернуті двигуни за період з 08.01.2018 по 05.07.2018 року.
Усього, 93 795 558,82 грн., тобто, суму, яка у тричі  перевищує   ціну договору, та  перевищує вартість  орендованого майна майже у півтори рази.
Крім того,   позивачу  на підставі акту  від 03.08.2020 року     повернуті  15 двигунів, які були предметом договору оренди, вартість яких    сплачена   відповідачем.
Таким чином, колегія суддів вважає, що  вимога  позивача про стягнення  неустойки за період,    після  ухвалення  судового рішення у справі № 904/3315/18,  з 25.07.2018 року               ( тобто, після реалізації позивачем свого права на відшкодування вартості  неповернутих двигунів) по 03.08.2020 року ( дату повернення двигунів з оренди  за актом приймання-передачі)  спрямована не на захист порушених прав позивача, а на невиправдане збагачення, що є неприпустимим в силу загальних засад цивільного судочинства.
Посилання апелянта  на те, що при розрахунку розміру неустойки до її складу підлягає включенню  податок на додану вартість, є безпідставними з огляду на наступне.
Так, виходячи з аналізу частини другої статті  785 ЦК України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 ЦК України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.  Тому при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за несвоєчасне повернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Такий висновок викладено  у постанові об`єднаної палати Касаційного  господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19.
Інші доводи апелянта є безпідставними і  висновків суду першої інстанції вони не спростовують.
Таким чином, господарський суд Дніпропетровської області всебічно, повно, об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення  суду першої інстанції - без зміни.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
16.08.2021року  на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява від  відповідача - Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Кривий Ріг про  поворот  виконання  рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2020 року та постанови Центрального апеляційного господарського суду від  19.04.2021 року  та заява  про вжиття заходів забезпечення позову при розгляді заяви про поворот виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.20 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.21, ухвалених за результатами розгляду справи № 904/4472/20.
В обґрунтування заяви  про  поворот виконання  судових рішень, відповідач посилається на те, що рішення  суду першої інстанції та  постанова Центрального апеляційного господарського суду  скасовані, в той час як   відповідачем виконано    рішення  суду першої інстанції, змінене  Центральним апеляційним господарським судом.
Розглянувши дану заяву, колегія суддів  вважає, що вона підлягає  частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст.333 ГПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він:
1) закриває провадження у справі;
2) залишає позов без розгляду;
3) відмовляє в позові повністю;
4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.
До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання  постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021, скасованого у подальшому Верховним Судом з направленням  справи на новий апеляційний розгляд,  платіжним  дорученням  від 26 квітня 2021 року відповідачем сплачено  89 004 086 грн. 08 коп.  неустойки, платіжним  дорученням  № 4500023225 від 26 квітня 2021 року  відповідачем сплачено  613 083,33 грн.  судового збору  за розгляд справи  в суді першої інстанції та  платіжним дорученням                   № 4500023226 від 26 квітня 2021 року   відповідачем сплачено 919 625 грн. судового збору за розгляд справи в  суді  апеляційної  інстанції ( а.с. 89-91 т. 6).
Таким чином, з урахуванням того, що за наслідками розгляду  апеляційної скарги  після скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року,   рішення господарського суду   залишається без змін  та до стягнення на користь позивача належить неустойка за прострочення повернення орендованого майна в сумі 2          224 970,09 грн.,  витрати зі сплати судового збору в розмірі 15          326,17 грн., Центральний апеляційний господарський суд здійснює поворот виконання  скасованої постанови Центрального  апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року наступним чином.
89 004086,08 грн. ( сума неустойки, стягнута за скасованою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року) – 2 224 970,09 грн.  ( сума неустойки,  належна до стягнення за наслідками перегляду  рішення господарського  суду Дніпропетровської області  від 17.11.2020 року)= 86 779 115,99 грн.
613 083,33 грн.  (судового збору  за розгляд справи  в суді першої інстанції, стягнутої на підставі скасованої постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2021 року) – 12 752,12 грн. ( судовий збір за наслідками перегляду  рішення господарського  суду Дніпропетровської області  від 17.11.2020 року пропорційно розміру задоволених  позовних вимог)= 600 331,20 грн.
919 625 грн. судового збору за розгляд справи в  суді  апеляційної  інстанції, оскільки  ці  витрати  покладаються на  позивача за наслідками перегляду  рішення господарського  суду Дніпропетровської області  від 17.11.2020 року, а загалом  в поворот виконання  підлягає загальна сума у розмірі  88 299 072,19 грн.
Разом із заявою про поворот   виконання,  відповідач надав  суду  заяву про вжиття заходів забезпечення позову при розгляді  заяви про поворот виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.20 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.21 у справі  № 904/4472/20  шляхом  накладення арешту на всі банківські рахунки позивача та на майно  позивача- двигуни  внутрішнього згорання у кількості 15 шт.,  яка обґрунтована  тим, що внаслідок повороту  виконання  рішення суду   відповідач не   зможе отримати все  сплачено на виконання   рішення суду.
Розглянувши дану заяву, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 333 ГПК України, при вирішенні питання про поворот виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову.
Згідно ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Проте, окрім припущень  неможливості отримати все  сплачено на виконання   рішення суду, відповідач жодних доказів  на підтвердження відповідних обставин, не надав, тому заява не підлягає  задоволенню.

Керуючись ст.ст.275-282 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест"- залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області  від 17.11.2020р. (повний текст складено 30.11.2020р.) у справі № 904/4472/20 (суддя -  Ліпинський О.В.,  м. Дніпро)- залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "Двс-Інвест".
Заяву Приватного акціонерного товариства “Північний гірничо-збагачувальний комбінат” про поворот виконання постанови Центрального апеляційного  господарського суду від 19.04.2021року у справі № 904/4472/20 -  задовольнити частково.
Здійснити поворот виконання постанови Центрального апеляційного  господарського суду від 19.04.2021року у справі № 904/4472/20, шляхом стягнення з  Товариства з обмеженою відповідальністю “ДВС-Інвест” на користь Приватного акціонерного товариства “ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ” 86779115,99 грн. неустойку за прострочення повернення орендованого майна, 600331,20 грн. судовий збір пропорційно задоволених вимог, 919625,00грн. судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді, всього 88299072,19грн.
Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати накази.
Відмовити у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат",  про вжиття заходів забезпечення позову при розгляді заяви про поворот виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.21, ухвалених за результатами розгляду справи № 904/4472/20.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку та  випадках, передбачених ст. 287 ГПК України.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.11.2021року.

Головуючий суддя                                                                          О.В.Березкіна      
                 
Суддя                                                                                                 М.О.Дармін

         Суддя                                                                                                 О.Г.Іванов