Постанова
іменем України
7 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 671/911/20
провадження № 51-2866 км 21
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
потерпілих                                                      ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілої                            ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого                     ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201920000000251, за обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Новоросійську Краснодарського краю Російської Федерації, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України  (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 10 грудня                   2020 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.  
Прийнято рішення щодо цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів. 
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 7 вересня             2019 року приблизно о 00:08, керуючи автомобілем марки «ГАЗ 3110 СПГ», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони с. Користова Волочиського району Хмельницької області в напрямку до центру м. Волочиськ Хмельницької області, в межах міста поблизу будинку № 11 на вул. Незалежності, порушив вимоги п. п. 1.5, 2.1 (а), 2.3 (б), 2.3 (д), 2.9 (б), 12.3 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), керував транспортним засобом без посвідчення водія, не маючи права на керування ним, у хворобливому стані, щодо пов`язано із захворюванням органів зору, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а також загрозу життю і здоров`ю громадян, при виникненні небезпеки для руху, а саме: пішоходів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 . 
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні цього ж дня.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо нього скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що суд необґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок, оскільки в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 286 КК, так як він не мав технічної можливості запобігти наїзду на потерпілого. Відтак, на думку ОСОБА_9 , судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню. Крім того, зазначає, що неправомірно визнано судом обставину керування ним транспортним засобом                     у хворобливому стані, що пов`язано із захворюванням органів зору. В порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального закону (далі – КПК) апеляційний суд належним чином не перевірив всіх доводів сторони захисту та необґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.                   На його думку, без належної уваги суду залишилися обставини справи, які свідчать про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність                у ОСОБА_9 захворювання органів зору, відтак і порушення останнім вимог            п. 2.9 (б) ПДР. Вказані обставини не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який всупереч приписам ст. 419 КПК відповідних доводів сторони захисту не перевірив, обґрунтованих відповідей на них не дав та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції  без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вказали на законність й обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_9 та просили залишити їх без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 – без задоволення.
У судовому засіданні представник потерпілої ОСОБА_14 – адвокат ОСОБА_8 та потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , просили залишити судові рішення щодо ОСОБА_9 без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин               і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_15 , в якій порушувалися питання невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, недопустимості доказів, що були покладені в основу обвинувального вироку суду відносно ОСОБА_9 , і суворості призначеного йому покарання, апеляційний суд, навівши докладні мотиви прийнятого рішення та не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни.
Переглянувши вирок в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши                                 в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції, а також обговоривши доводи сторони захисту, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що досліджені судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК та покладені в основу вироку докази, а саме: показання потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , самого                ОСОБА_9 , дані протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових документів, підтверджують винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. 
Такий висновок суду апеляційної інстанції достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені апеляційним судом та змістовно наведені в ухвалі.  
Так, під час розгляду кримінального провадження місцевим та апеляційним судами ОСОБА_9 не заперечував, що у вказаний день та час керував автомобілем «Волга», однак наполягав, що він не винуватий у дорожньо-транспортній пригоді та її наслідках, оскільки ПДР не порушував і застосував екстрене гальмування, коли потерпілий ОСОБА_11 впав на його автомобіль, при цьому інших пішоходів він на дорозі не бачив.
Разом із цим, твердження засудженого, що він не порушував правил ПДР, відтак                 і не винуватий у ДТП, були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, і обґрунтовано визнані такими, що спростовуються іншими доказами кримінального провадження, а саме: показаннями свідка ОСОБА_13 та висновками судових експертиз, які є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Зокрема, свідок ОСОБА_13 , котрий був очевидцем даної ДТП, у своїх показаннях, зазначив, що він бачив як ОСОБА_9 на своєму автомобілі «Волга» збив ОСОБА_11 , від чого потерпілий відлетів тулубом йому на капот. 
При цьому, за даними висновку судово-медичної експертизи, смерть                           ОСОБА_11 настала від закритої тупої травми грудної клітини з переломом тіл 2-3-го грудних хребців з розривом зв`язкового апарату та защемленням спинного мозку в даній ділянці, які він отримав внаслідок зазначеної ДТП.
Крім того, згідно з висновком судової автотехнічної експертизи, ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_11 , шляхом зниження швидкості автомобіля до швидкості руху пішохода. Однак дії водія ОСОБА_9 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР в частині негайного вжиття заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки. Відтак, причиною ДТП                      з технічної точки зору стало несвоєчасне застосування водієм автомобіля марки «ГАЗ 3110 СПГ», державний номерний знак НОМЕР_1 , мір до гальмування відносно виникнення небезпеки для його руху.
Доводи засудженого та захисника про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, яке, на їх думку, полягає у тому, що суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, неправомірно визнав доведеною обставину порушення ОСОБА_9 п. 2.9 (б) ПДР – керування автомобілем у хворобливому стані, щодо пов`язано із захворюванням органів зору,                                  також перевірялися судом апеляційної інстанції та вмотивовано визнані безпідставними.
За матеріалами кримінального провадження з 2016 по 2019 рік ОСОБА_9 переніс чотири операції на очах, остання з яких була у липні 2019 року, тобто практично за місяць до ДТП за участю ОСОБА_11 .
Крім того, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи при наявності у ОСОБА_9 захворювань органів зору він не мав права керувати автомобілями категорії «В», а тим паче протягом 6 місяців після проведеної йому останньої операції.
Однак, усвідомлюючи заборону керування транспортними засобами, ОСОБА_9 продовжував керувати автомобілем, в тому числі надаючи послуги із перевезення пасажирів. При цьому навіть після ДТП він і надалі продовжував вчиняти вказані протиправні дії.
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив всі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_15 , які є аналогічними тим, що зазначені засудженим ОСОБА_9 та його захисником ОСОБА_10 у касаційних скаргах, проаналізував докази, надавши їм оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів – на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, та навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК за обставин, вказаних у вироку.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам                         статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були                             би підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення,                                            не встановлено.
Призначене ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк                 3 роки є співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, оскільки через систематичні грубі порушення ОСОБА_9 ПДР останній за рішенням суду був позбавлений водійський прав, однак, незважаючи на це,                    а також на захворювання органів зору, він продовжив керувати автомобілем, що призвело до ДТП та тяжких наслідків  у виді смерті потерпілого.
За таких обставин, касаційні скарги засудженого ОСОБА_9 та його захисника  ОСОБА_10 не підлягають задоволенню.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 13 травня 2021 року щодо                              ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги               засудженого та його захисника – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                       ОСОБА_3